Постанова
     Іменем     України
 
Єдиний унікальний номер справи 369/2882/22	 	
Номер провадження 22-ц/824/10092/2023	
Головуючий у суді першої інстанції О.Б. Калініченко 	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач        	
11 липня 2023 року                                                                                             місто Київ
                            Номер справи 369/2882/22
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
сторони:
 
позивач                           Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»
відповідач                      ОСОБА_1 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року, ухвалене у складі судді Калініченко О.Б., в приміщенні Солом`янського районного суду м. Києва, дата складання повного рішення суду невідома, 
 
у с т а н о в и в :
 
Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) у жовтні 2022 року звернулось до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що остання звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг №б/н від 10.08.2015, відповідно до якої їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 10 000 грн., який в подальшому було збільшено до 20 000,00 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Також, одночасно із вказаними свідченнями приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування останньою картковим рахунком та використання кредитних коштів.
Вказувало, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, однак відповідач кредит та відсотки за договором не сплачує, у зв`язку з чим станом на 27.01.2022 за нею утворилась заборгованість у загальному розмірі 13854,61 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 12532,21 грн, заборгованості за нарахованими простроченими відсотками у розмірі 1322,40 грн. Відтак позивач був змушений звернутись до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати по справі.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 квітня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Банку та тарифів, які містяться в матеріалах справи,  не містять підпису відповідачки, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.08.2015 року шляхом підписання анкети-заяви, за змістом якої відповідачем навіть не виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку певного виду. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі кредитного ліміту, сплати процентів за користування кредитними коштами в певному розмірі, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Окрім того, як на підставу для відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів видачі відповідачу кредитних коштів іншим способом. У зв`язку із цим місцевий суд уважав, що за відсутності відповідних доказів видачі відповідачу кредитної картки та доказів на підтвердження ознайомлення відповідача з відповідними Умовами та Правилами надання банківських послуг, позовні вимоги  не підлягали задоволенню з підстав їх необґрунтованості.
Не погодившись із рішенням суду, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів поданої скарги Банк вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи позивачу у задоволенні вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Не врахував, що заповнення анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг саме 10.08.2015 надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне заповнення анкети не потребується. Належним доказом укладення договору є анкета-заява та отримана за бажанням кредитна карта, використання якою клієнт визначає самостійно за своєю потребою. До матеріалів справи надана редакція самих Умов та Правил надання банківських послуг з тарифами, що діяли станом на дату підписання заяви, а з метою підтвердження їх відповідності також надавався наказ про їх затвердження. Видача картки, розмір та дату встановлення кредитного ліміту зазначено в довідках, що надавались до позову. Із розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідачка після встановлення кредитного ліміту 25.09.2017 р., почала користуватись кредитними коштами за допомогою картки, отримувала кошти через банкомати, розраховувалася ними в торгівельній мережі, частково сплачувала борг. Таким чином, позивачем надані суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором. Надання виписки по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. Місцевим судом не враховані правові висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 16.09.2020 р., по справі № 200/5647/18 щодо приєднання виписки по картковому рахунку. Окрім того, дії відповідача щодо користування кредитом, сплати заборгованості за кредитом, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості та випискою по рахунку є доказом приєднання до умов і правил надання банківських послуг, тарифів та прийняття цих умов, запропонованих банком, та виконанням договору, тому висновок суду про відсутність погодження умов кредитування є безпідставним.               
Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Представник позивача та відповідач  у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності учасників справи (їх представників) та скласти повну постанову у визначений законом строк. Вступна та резолютивна частини постанови не виготовлялись та не проголошувались судом 21.06.2023.
У відповідності до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті  369 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Так, у відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частинами першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана АТ КБ «ПриватБанк» апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. 
Так, відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ, щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» та тарифів, які містяться в матеріалах справи  не містять  підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.08.2015 року шляхом підписання анкети-заяви, за змістом якої відповідачем навіть не виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку певного виду. 
Однак, переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване рішення, колегія суддів частково не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, з огляду на таке.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що 10 серпня 2015 року  ОСОБА_1 підписала анкету-заяву б/н, відповідно до якої відповідач отримала кредит.
Позивач зазначав, що відповідач, підписавши анкету-заяву підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
На підтвердження своїх вимог позивач до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», розрахунки заборгованості за договором №б/н від 10 серпня 2015 року станом на 30 червня 2019 року та станом на 27 січня 2022 року, виписку по рахунку за період з 01 жовтня 2015 року по 31 січня 2022 року, копію анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видачу кредитних карт та копію паспорту відповідача.
Разом з тим, як вбачається з долученої до матеріалів справи анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів) вона містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію.
У вказаній анкеті-заяві не зазначено, яку саме картку відповідач бажає оформити, не зазначено даних про умови кредитування, а саме: кредитний ліміт, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.   Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Згідно з статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється  засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення  кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника, яка долучена позивачем до позовної заяви процентна ставка не зазначена.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.  
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та витяг з Тарифів з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Банку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки  клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов  та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що  відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,  які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для задоволення позову щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками.
Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» також просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12532,21 грн., яка утворилася станом на 27 січня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у повному обсязі, однак остання умови кредитного договору не виконує, грошові кошти не повертає.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо правильності нарахування заборгованості за тілом кредиту, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Як вбачається з довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу були видані кредитні картки:
№ НОМЕР_1 , дата відкриття 17 січня 2017 року, термін дії до 04/18;
№ НОМЕР_2 , дата відкриття 01 жовтня 2015 року, термін дії до 10/18;
№ НОМЕР_3 , дата відкриття 03 квітня 2018 року, термін дії до 03/22;
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача (договір б/н), старт карткового рахунку № НОМЕР_2 був визначений 01 жовтня 2015 року та встановлений кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн., який неодноразово був як збільшений: 11 вересня 2017 року до 10 000 грн., 20 листопада 2019 року до 20 000 грн., а 14 квітня 2021 року кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.
Виписка за картковим рахунком відповідача, що міститься в матеріалах справи (а.с.22-35) є належним доказом для визначення  заборгованості відповідача за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України  від 04 липня 2018 року №75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18-ц.
Як вбачається з розрахунків заборгованості та виписки за договором б/н по рахунку, відповідач здійснювала витрати кредитних коштів та періодично вносила кошти на погашення кредиту.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Як вбачається з розрахунків заборгованості та виписки по рахунку, виходячи із наявної заборгованості за кредитом в сумі 13 854,61 грн. станом на 27 січня 2022 року банком у її розмір були включені:
Заборгованість за простроченими відсотками, що загалом становить 1322,40 грн.;
Оскільки, позивачем не надано доказів погодження сторонами розміру процентів за користування кредитним лімітом, то внесені відповідачем кошти повинні були бути зараховані на погашення заборгованості по тілу кредиту.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідач фактично отримала кредит та користувалася ним, отже з останньої підлягала стягненню сума за тілом кредиту  у розмірі 12 532,21 грн. Заборгованість за простроченими відсотками  нарахована Банком у сумі 1322,40 грн. стягненню  з відповідачки не підлягає
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за  тілом кредиту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк», про стягнення з відповідачки на користь Банку 12 532, 21 грн.
Згідно з частинами 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Убачається, що пред`явлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором  задоволені на 90,46 %  (13 854,61 - 100 %, 12 532, 21 - Х %, Х = 12 532,21 х 100 :13 854,61 = 90,46 %) .
За подання до суду позовної заяви у цій справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 481 грн, а за подання заявником апеляційної скарги - 3 721,50 грн. судового збору.
Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» у частині вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, судові витрати понесені заявником у суді першої інстанції у вигляді сплаченої суми судового збору підлягають стягненню з відповідача у розмірі 2 244,31 грн (2 481 грн х 90,46 %). Відповідно за подання АТ КБ «ПриватБанк» апеляційної скарги  в частині задоволених позовних вимог сплачений ним судовий збір підлягає стягненню у розмірі 3 366,47 грн (3 721,50 грн х 90,46 %). А всього з відповідачки на користь Банку підлягають стягненню судові витрати Банка по сплаті судового збору у суму  5 610,78 грн.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Бережною Наталією Миколаївною задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року в частині відмови Акціонерному товариству Комерційному банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення наступного змісту.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (Код ЄДРПОУ 14360570, МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул. Грушевського, 1-Д) заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12 532, 21  грн.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_1 )  на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (Код ЄДРПОУ 14360570, МФО №305299, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 5 610,78 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
Повна постанова складена 11.07.2023.

Судді
                                                                                                     Л. Д. Поливач
 
                                                                                                     А. М. Стрижеус
 
                                                                                                     О. І. Шкоріна