Дата документу 22.08.2023 Справа № 333/2013/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/2013/22        Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С.
Провадження № 22-ц/807/1486/23        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» серпня 2023 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Смокотіна В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького Комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, 

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізького Комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я. 
В обґрунтування вимог зазначив, що 14.06.2021 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_3 – водієм маршрутного автобусу «МАЗ 203085», йому як пішоходу, були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості. 
02.11.2021 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було постановлено ухвалу про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу КП «Запоріжелектротранс».
Отже, водій ОСОБА_3 за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження є винним у спричиненні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
В результаті отриманих травм позивач тривалий час перебував на лікуванні та на цей час є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, водій ОСОБА_3 , який перебував за кермом маршрутного автобусу «МАЗ 203085», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є працівником Запорізького Комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» та скоїв ДТП саме під час виконання своїх трудових обов`язків, якому й належить транспортний засіб згідно свідоцтва НОМЕР_2 .
Після проведеного довготривалого лікування він звернувся до страхової компанії - ПАТ «НАСК «ОРАНТА», якою проведено виплату страхового відшкодування. 
Запорізьким Комунальним підприємством міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» не було здійснено жодних дій щодо будь-якої допомоги при лікуванні.
Зазначав, що потребує подальшого лікування, в тому числі проведення операцій (вилучення металевих конструкцій) та реабілітації для відновлення функціонування руки.
Після дорожньо-транспортної пригоди він зазнав та продовжує зазнавати моральних страждань, які полягають у фізичному болю від отриманих травм, необхідності витратити багато часу на реабілітацію та курс лікування, отримання інвалідності, неможливості введення нормального способу життя, так як пошкоджена рука не функціонує, в результаті чого позивач обмежений в можливостях пошуку роботи для утримання своєї сім`ї. Підстави даної дорожньо-транспортної пригоди повністю змінили життя позивача та завдало як фізичних страждань так і психологічних, що пов`язане з розумінням того, що життя обмежене статусом інваліда.
Враховуючи наявність обмежень в пошуку будь-якого виду роботи, він на сьогоднішній час змушений шукати кошти для проведення подальших операцій та проведення реабілітації. 
На підставі зазначеного позивач просив стягнути з ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс» в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Запорізького Комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 80 000 гривень.
У задоволенні інших позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення прав позивача внаслідок нанесення тілесних ушкоджень, отримання внаслідок травм другої групи інвалідності, відсутність доходу від роботи, вартість проведених операцій на суму 250 000 грн., співмірність заявленої суми моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн. із ступенем тяжкості моральних страждань, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Комунальне підприємство міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що ОСОБА_1 нехтував Правилами дорожнього руху, перебував у стані алкогольного сп`яніння, поведінка позивача була провокаційною, позивачем не доведено обґрунтованість розміру моральної шкоди, на час ДТП позивач не працював, не надав доказів відмови в працевлаштуванні та перебування у центрі зайнятості у статусі безробітного, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії ААГ № 152627 позивачу присвоєна ІІІ група інвалідності до 01 листопада 2024 року, а не ІІ група по життєво, як зазначав позивач, страхова компанія здійснила відшкодування позивачу в розмірі 147 929,44 грн., відповідальність за завдання шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, покладено на страховика, судом першої інстанції були враховані вимоги розумності та справедливості при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

ПАТ «НАСК »ОРАНТА» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що виконало обов`язки перед позивачем згідно вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в повному обсязі, сплативши страхове відшкодування у розмірі 147 929,44 грн. та підписавши з ним Угоду про припинення зобов`язання переданням наступного.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ч 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із засад виваженості та справедливості, відповідно до вимог ст. 1167 Цивільного кодексу України, на підставі чого дійшов висновку про необхідність стягнення моральної шкоди у сумі 80 000 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджено, що 14.06.2021 року приблизно о 21 годині 15 хвилин ОСОБА_3 перебував за кермом маршрутного автобусу «МАЗ 203085», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був їм запаркований на проїзній частині місця відстою маршрутних транспортних засобів по АДРЕСА_1 (а.с.16).

В цей же час ОСОБА_4 , перебуваючи, у стані алкогольного сп`яніння, діючи в якості пішохода, наблизився до водійського віконця автобусу «МАЗ», за кермом якого перебував ОСОБА_3 , та, зупинившись на проїзній частині місця відстою маршрутних транспортних засобів в безпосередній близькості від лівого борту автобусу - став намагатись провести спілкування з ОСОБА_3 (а.с.16).

ОСОБА_5 , діючи в якості водія, керуючи зазначеним маршрутним автобусом «МАЗ 203085», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, згідно з яким: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», не переконався в безпеці своїх дій та почав рух керованого ним транспортного засобу за напрямом від будинку АДРЕСА_2 . При початку руху водій ОСОБА_3 допустив наїзд лівою передньою бічною частиною керованого ним автобусу на пішохода ОСОБА_4 та його подальше падіння на дорожнє покриття (а.с.16).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 згідно Висновку судово-медичної експертизи № 1480п від 16.09.2021 року (далі - Висновок судово-медичної експертизи) отримав тілесні ушкодження у вигляді: травми лівої верхньої кінцівки: відкритого перелому лівої ліктьової кістки, рани лівого плеча та передпліччя із частковим пошкодженням ліктьового згинача зап`ястка; травми лівої нижньої кінцівки: закритого перелому лівої малогомілкової кістки, ран в ділянках лівої стопи, садни лівої гомілки, що кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (а.с.39-42).

При цьому, відповідно до Висновку судово-медичної експертизи визначено, що тілесні ушкодження утворились від дії тупого предмету (предметів), проте відомостей, що дозволяють висловитись про механізм утворення ран в ділянках лівої стопи у наданих даних не виявлено. Об`єктивних судово-медичних даних про переїзд колесом автомобілю у наданих описах тілесних ушкоджень не виявлено.

Згідно з Висновком судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/108-21/9485-ІТ від 18.08.2021 року порушення водієм ОСОБА_3 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог п. 10.1 ПДР України (а.с.32-38). 

Вказані обставини встановлені в ухвалі Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2021 року, якою ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу КП «Запоріжелектротранс», а кримінальне провадження відносно останнього закрито (а.с.16-17). 

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КК України звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише особа, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_3 у порушенні вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, яке знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками – отриманням позивачем тілесних ушкоджень, а відповідно і у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, є доведеною під час судового розгляду.

На момент дорожньо-транспортної пригоди власник транспортного засобу «МАЗ 203085», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з ПАТ «НАС «ОРАНТА» (а.с.81-84).

ОСОБА_1 13.12.2021 року подав до вказаної страхової компанії заяву про страхове відшкодування і у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виник обов`язок врегулювати цей страховий випадок (а.с.62). 

18.02.2022 року шляхом підписання Угоди про припинення зобов`язання переданням відступного ОСОБА_1 та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» узгодили розмір страхового відшкодування та порядок його виплати (а.с.60). Зазначена Угода ОСОБА_1 не оскаржена.

09.03.2022 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виконало Угоду про припинення зобов`язання переданням відступного шляхом виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування у розмірі 147 929,44 грн. (а.с.61). 

Під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством міського електротранспорту «Запоріжелектротранс». Цей факт не оспорюється та визнається представником відповідача. 

Вимоги апеляційної скарги пов`язані з незгодою позивача із висновками суду щодо відмовлених вимог про стягнення моральної шкоди, тобто в частині відмови у стягненні 220 000,00 грн. морального відшкодування.

Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. 

Судом правильно встановлено, що в результаті отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди травм ОСОБА_1 перебував на лікуванні (стаціонарі) у наступні періоди: 
- з 14.06.2021 року по 05.07.2021 року: проведена операція 14.06.2021 року – ПХО ран лівої стопи, відкрита репозиція, остеосинтез лівої ліктьової кістки, ПХО рани лівого передпліччя, іммобілізація нижньої кінцівки. Терапія у відділенні (а.с.43-45);
- з 05.07.2021 року по 03.08.2021 року: проводилось консервативне лікування ран, медикаментозна терапія, виконані оперативні втручання: некректомія, аутодермопластика (а.с.46);
- з 16.08.2021 року по 17.09.2021 року: проводилось консервативне лікування ран, мадикаментозна терапія, виконані оперативні втручання: остеонекректомія, аутодермопластика (а.с.47).

Через отримання травм та враховуючи їх тяжкість ОСОБА_1 став особою з інвалідністю ІІ групи, загальне захворювання з терміном дії до 01.11.2022 року, що підтверджується пенсійним посвідченням (а.с.50).

З 01.11.2022 року ОСОБА_1 встановлено інвалідність ІІI групи, загальне захворювання з терміном дії до 01 листопада 2024 року, що підтверджується Довідкою до Акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 152627(а.с.143).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009 р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 р.).

По справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Разом з тим, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити її до безпідставного збагачення. 

Оцінюючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з характеру й обсягу страждань, які виникли внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 , зміни нормального ритму життя (відсутність можливості певний час здійснювати трудову діяльність), необхідності певний період часу витрачати на лікування та відновлення здоров`я. 

Судом враховано, що ОСОБА_1 до дорожньо-транспортної пригоди мав активний спосіб життя, після отриманих тілесних ушкоджень більше двох місяців перебував у лікарні. На теперішній час через спричинені йому тілесні ушкодження ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІI групи, майже втрачена функціональність лівої руки. Враховуючи наявність обмежень в пошуку будь-якого виду роботи, позивач змушений шукати кошти для проведення подальших операцій, проведення реабілітації та утриманні двох неповнолітніх дітей. ОСОБА_1 потребує подальшого лікування, в тому числі проведення операцій (вилучення металевих конструкцій) та реабілітації для відновлення функціонування руки.

Тому, виходячи із засад виваженості та справедливості, відповідно до вимог ст.1167 Цивільного кодексу України, суд вважав позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди такими, що підлягають задоволенню частково, а саме у сумі 80 000 грн.

Матеріали справи не містять доказів про те, що на час дорожньо-транспортної пригоди позивач працював та отримував заробітну платню, при цьому з Виписки з Медичної картки стаціонарного хворого №8826 відділення травматології, Виписок №9412 та №11549 з Медичної картки стаціонарного хворого №8826 відділення травми та реконструктивної хірургії слідує, що хворий  ОСОБА_1 не працює (а.с.43-45).

Апеляційна скарга не містить жодних нових доказів, які б мали правове значення для вирішення даного спору по суті та які б впливали на правильність висновків суду, обґрунтовано викладених в оскаржуваному рішенні в оскаржуваній частині.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 шляхом стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 80 000,00 грн.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права. 

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить. 

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в оскаржуваній частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 серпня 2023 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська

       І.В. Кочеткова