Постанова
Іменем України                                   
 
13 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 201/10592/19
провадження № 61-4330 св 23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представник ОСОБА_5 - адвокат Бєлік Андрій Сергійович,
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_7 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка Андрія Сергійовича, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року та на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 05 квітня 2023 року, прийнятих у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
 ОСОБА_6 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Чернишов С. О., приватний нотаріус Кейтельгіссер О. М., приватний нотаріус Уваров М. О., Дніпровська міська рада (далі - Дніпровська МР), Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської МР, Адміністрація Соборного району Дніпровської МР, ОСОБА_7 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння 
та скасування рішень про державну реєстрацію.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 лютого 1962 року 
ОСОБА_8 у складі сім`ї, що складалася з чотирьох членів: вона, 
чоловік - ОСОБА_9 , дочка - ОСОБА_10 , він, син - ОСОБА_1 , 
на підставі ордера № 159 була надана квартира 
   
АДРЕСА_1 .
На підставі ордера від 06 вересня 1979 року № 1213 серія А ОСОБА_8 
у складі сім`ї, що складалася з трьох членів: вона, чоловік - ОСОБА_9 , 
він, син - ОСОБА_1 , у зв`язку з відселенням із будівельного майданчика 
за вищевказаною адресою надана у володіння та користування квартира 
АДРЕСА_2 . Її дочці - ОСОБА_10 , разом із її сім`єю на підставі ордера від 06 вересня 1979 року № 1214 серія А надана у володіння 
та користування інша квартира. 
Після вселення сім`ї ОСОБА_11 до квартири АДРЕСА_2 всі члени сім`ї зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою. Разом із цим, вони 
не приватизували спірну квартиру, не набули право власності на неї.
ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 померла 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті останньої у квартирі ніхто не проживав.
У травні 2019 року йому стало відомо, що у спірній квартирі на замовлення нового власника проводяться ремонтні роботи. По даному факту 
він звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою, відомості про що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 12019040650001203. Його визнано потерпілим у зазначеному кримінальному провадженні, а ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року у справі 
№ 201/5858/19 накладено арешт на спірну квартиру шляхом заборони відчуження та розпорядження нею.
Разом із цим, приватним нотаріусом Кейтельгіссер О. М. 06 лютого 
2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
№ 45387822 та здійснений запис про право власності від 05 лютого 
2019 року № 30164675 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру 
АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101), за ОСОБА_2 . Підставою виникнення у нього права власності на квартиру став договір купівлі-продажу вказаної квартири від 12 листопада 1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернишовим С. О., зареєстрований у реєстрі 
за № 7774, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 . У цьому договорі зазначено, що квартира належала продавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року виконавчим комітетом Дніпровської МР. 
Позивач уважав, що вказаний факт не відповідає дійсності, так як 
на підставі цього свідоцтва ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 належала інша квартира, розташована за адресою: 
АДРЕСА_3 , яка й була продана за договором купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року. 
06 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кейтельгіссер О. М., зареєстрований в реєстрі за № 162. 
08 лютого 2019 року приватним нотаріусом Кейтельгісер О. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45433150 
та здійснено запис про право власності від 06 лютого 2019 року № 30206878 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру за ОСОБА_3 .
19 квітня 2019 року ОСОБА_3 відчужив квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_15 , за якою зареєстровано право власності на квартиру на підставі рішення 
приватного нотаріуса Уварова М. О. про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень від 19 квітня 2019 року № 46568620 та здійснено відповідний запис про право власності від 19 квітня 2019 року № 31271903.
26 квітня 2019 року укладено договір дарування спірної квартири 
між ОСОБА_15 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Уваровим М. О., зареєстрований у реєстрі за № 229. У цей самий день приватним нотаріусом Уваровим М. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46679880 та здійснено запис про право власності № 31376187 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру за ОСОБА_5 .
Крім того, у липні 2019 року дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , зареєструвала своє місце проживання у квартирі 
АДРЕСА_2 .
Позивач указував, що договір купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , слід уважати неукладеним, так як він не був підписаний сторонами у присутності нотаріуса, нотаріально не посвідчувався. Як наслідок, його не потрібно визнавати недійсним, а відповідне рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень від 06 лютого 2019 року № 45387822 на нерухоме майно - 
квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 підлягає скасуванню.
Проте, наявні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 06 лютого 2019 року, укладеного 
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також для скасування наступних рішень про державну реєстрацію права власності інших осіб на спірну квартиру.
Посилався на положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідні норми 
ЦК Української РСР, ЦК України, ЖК України, законів України: 
«Про нотаріат», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про власність», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», судову практику Верховного Суду України.
Позивач, із урахуванням статті 388 ЦК України, вважав, що має право витребувати спірну квартиру від останнього набувача - ОСОБА_5 . 
Крім того, наявні підстави для позбавлення права користування спірним житлом ОСОБА_6 , як члена сім`ї попереднього власника, право власності якого на спірне майно припинилося, а також усунення йому перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття її з реєстрації.
Як наслідок, підлягає поновленню його право на реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки він незаконно був знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою на підставі відповідної заяви ОСОБА_3 від 12 квітня 2019 року.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: 
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 06 лютого 2019 року № 45387822 державного реєстратора - приватного нотаріуса Кейтельгіссер О. М., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 05 лютого 2019 року № 30164675 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру 
АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101), за ОСОБА_2 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири 
від 06 лютого 2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кейтельгіссер О. М., зареєстрований 
в реєстрі за № 162;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 08 лютого 2019 року № 45433150 державного реєстратора - приватного нотаріуса Кейтельгіссер О. М., на підставі якого здійснений номер запису 
про право власності № 30206878 від 06 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру за ОСОБА_3 ;
- витребувати на його користь квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101), від ОСОБА_5 , 
яка останньому належала на підставі договору дарування від 26 квітня 
2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Уваровим М. О., зареєстрованого в реєстрі за № 229;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 19 квітня 2019 року № 46568620 державного реєстратора - приватного нотаріуса Уварова М. О., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 19 квітня 2019 року № 31271903 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну квартиру за ОСОБА_4 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 26 квітня 2019 року № 46679880 державного реєстратора - приватного нотаріуса Уварова М. О., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 26 квітня 2019 року № 31376187 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану квартиру за ОСОБА_5 ;
- позбавити ОСОБА_6 права користування спірним житловим приміщенням;
- усунути йому перешкоди з боку ОСОБА_6 у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом зняття 
з реєстрації її місця проживання за адресою: 
АДРЕСА_4 ;
- відновити його право на реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено факт належності йому спірної квартири.
Районний суд урахував відсутність як у нього та його батьків зареєстрованого права власності на спірну квартиру, яке б надавало йому право на звернення до суду з вимогами про оскарження ряду правочинів про передачу відповідачами речового права, стороною яких позивач 
не є, а також про витребування спірної квартири на його користь, не будучи її власником до цього, як і про скасування державної реєстрації речових прав відповідачів, без будь-якого підтвердження права на спірну квартиру - як права власності, так і права на проживання.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 201/10592/19 (провадження № 61-8784св22) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 
2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд уважав, що апеляційний суд зробив неправильний висновок по суті спору, оскільки позивач має право на звернення до суду з позовними вимогами про витребування спірної квартири, яка за низкою правочинів перейшла у власність останнього набувача - ОСОБА_5 , на підставі відповідного договору дарування.
Апеляційний суд не врахував, що первинною підставою, за якою спірна квартира була зареєстрована за ОСОБА_2 , є рішення державного реєстратора від 06 лютого 2019 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі неіснуючого договору купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі 
№ 201/10592/19 (провадження № 61-8784св22) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 
2022 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Витребувано квартиру, розташовану за адресою: 
АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) від ОСОБА_5 , 
що належала останньому на підставі договору дарування від 26 квітня 
2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Уваровим М. О., зареєстрованого в реєстрі за № 229, на користь ОСОБА_1 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 06 лютого 2019 року № 45387822 державного реєстратора - приватного нотаріуса Кейтельгіссер О. М., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 05 лютого 2019 року № 30164675 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, розташовану 
за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101), за ОСОБА_2 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 08 лютого 2019 року № 45433150 державного реєстратора - приватного нотаріуса Кейтельгіссер О. М., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 06 лютого 2019 року № 30206878 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вищевказану квартиру 
за ОСОБА_3 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 19 квітня 2019 року № 46568620 державного реєстратора - приватного нотаріуса Уварова М. О., на підставі якого здійснений номер запису 
про право власності від 19 квітня 2019 року № 31271903 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вищевказану квартиру 
за ОСОБА_4 .
Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
від 26 квітня 2019 року № 46679880 державного реєстратора - приватного нотаріуса Уварова М. О., на підставі якого здійснений номер запису 
про право власності від 26 квітня 2019 року № 31376187 у Державному 
реєстрі речових прав на нерухоме майно на вищевказану квартиру 
за ОСОБА_5 .
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування 
та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) шляхом зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської МР зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 , та відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 
по 2 155,12 грн із кожного.
Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги 
ОСОБА_1 , ураховуючи вказівки суду касаційної інстанції (частина п`ята статті 411 ЦПК України, частина перша статті 417 ЦПК України), виходив 
із того, що позивач має право на звернення до суду з позовними вимогами про витребування спірної квартири, яка за низкою правочинів перейшла 
у власність останнього набувача - ОСОБА_5 . Такий спосіб судового захисту порушеного права позивача є ефективним. 
При цьому на час відчуження спірної квартири вперше позивач був зареєстрований у квартирі, він мав правомірний і підставний інтерес щодо спірної квартири, як користувач неприватизованого житла. Первинною підставою, за якою спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_2 , є рішення державного реєстратора від 06 лютого 2019 року про реєстрацію права власності за останнім на підставі неіснуючого договору купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року. 
Зняття з реєстрації позивача відбулося з порушенням його права на житло, під час судового розгляду не встановлено правових підстав для позбавлення позивача права користування спірним житлом. 
Для відновлення права ОСОБА_1 на реєстрацію місця проживання необхідно усунути перешкоди у здійсненні ним права користування 
та розпорядження спірною квартирою шляхом зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської МР зняти 
з реєстрації місця проживання ОСОБА_6 за адресою: 
АДРЕСА_4 , та відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою. 
Крім того, з урахуванням вищенаведених висновків, суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 
про скасування відповідних рішень про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачами.
Суд апеляційної інстанції врахував судову практику Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у даній категорії справ.
Разом із цим, апеляційний суд відмовив у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 . 
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. 
Ухвалено додаткову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь 
ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі по 5 360,00 грн, 
з кожного.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції надав оцінку доказам, наданим позивачем 
на підтвердження витрат на правничу допомогу, застосував відповідні норми ЦПК України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», урахував судову практику Верховного Суду зі вказаного процесуального питання і зазначив про можливість часткового задоволення заяви, оскільки такі витрати у розмірі 26 800,00 грн погоджені сторонами у договорі про надання правової допомоги та детальному описі робіт (наданих послуг).
Разом із цим, апеляційний суд відмовив у стягненні витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн - гонорар адвоката у разі повного 
або часткового скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову - 
5 % від ціни позову, так як указаний розмір витрат не погоджений сторонами договору про надання правової допомоги.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_5 - адвокат Бєлік А. С., просить скасувати постанову суду апеляційного суду й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі, поданій у травні 2023 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_5 - адвокат Бєлік А. С., просить скасувати додаткову постанову апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Підставами касаційного оскарження судових рішеньзаявник зазначає те, що апеляційним судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду. Крім цього, судом належним чином 
не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційних скарг до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., на постанову суду апеляційної інстанції, після усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 05 квітня 2023 року. Витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. У задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання постанови апеляційного суду відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. Клопотання заявника про повернення надміру сплаченого судового збору задоволено. Зобов`язано Державну казначейську службу України повернути ОСОБА_5 надміру сплачений судовий збір у розмірі 1 809,26 грн.
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., на додаткову постанову суду апеляційної інстанції. У задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання додаткової постанови апеляційного суду відмовлено. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2023 року справу призначено 
до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними 
у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційні скарги 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., 
на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, 
мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи не врахував, що судом касаційної інстанції при попередньому касаційному розгляді досліджувалося лише питання, чи має позивач право на звернення до суду з віндикаційним позовом. Інші обставини справи судом касаційної інстанції не досліджувалися, оцінка доказам не надавалася. 
Суд апеляційної інстанції фактично не здійснив новий апеляційний розгляд справи, так як не встановив обставини справи, не надав оцінку доказам, заявам сторін. Апеляційний суд провів одне судове засідання, за наслідком якого було ухвалено оскаржувану постанову. 
Апеляційний суд невірно застосував статтю 388 ЦК України, якою врегульовано право власника на витребування майна від добросовісного набувача, не врахував відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду. Позивач ніколи не був власником спірної квартири, як і його померлі батьки, не має права на витребування 
квартири від добросовісного набувача. Більше того, позивач навіть не був користувачем спірної квартири, оскільки не проживав у ній. 
Судами не встановлено факт того, що квартира незаконно набута 
у власність ОСОБА_5 . Разом із цим, апеляційний суд позбавив права власності законного власника спірного майна та членів його сім`ї, у тому числі малолітніх дітей. У цій частині посилається на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі -Конвенція), статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Факт наявності у позивача права на звернення до суду з віндикаційним позовом не звільняє його від обов`язку довести належними доказами своє право власності на спірне майно. Позивач не спростував презумпцію правомірності всіх правочинів (стаття 204 ЦК України), які стосуються спірного майна.
При цьому апеляційний суд указав, що первинною підставою, за якою спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_2 , було відповідне рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності 
на квартиру за останнім на підставі неіснуючого договору купівлі-продажу. Проте, суд не витребував оригінал цього договору, не досліджував його. Тому висновки апеляційного суду по суті вирішення спору передчасні.
Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., 
на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 
2023 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, не врахував правові висновки Верховного Суду з указаного процесуального питання.
Представник ОСОБА_5 направив на електронну адресу суду заперечення щодо заяви позивача про розподіл витрат на правничу допомогу, проте апеляційний суд їх не врахував. При цьому позивач 
не заявляв у апеляційній скарзі про попередній розрахунок таких витрат, 
не надав детального опису робіт, виконаних адвокатом, їх розмір 
не відповідає принципам розумності та реальності.
Вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення на його користь 
15 000,00 грн у якості «гонорару успіху» адвоката. Ці витрати 
не є необхідними у даній справі.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу та відповідь 
на відзиви на касаційну скаргу 
 
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року 
від Дніпровської МР, в якому остання просить залишити без задоволення вказану касаційну скаргу, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на вищевказану касаційну скаргу від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської МР, в якому останній також просить залишити 
без задоволення касаційну скаргу, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін
ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу представника відповідача 
на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, який надійшов до Верховного Суду у травні 2023 року, вказує про те, 
що судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
У травні 2023 року до Верховного Суду надійшла відповідь представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., на вищевказані відзиви, в якій вказується про безпідставність доводів, викладених у відзивах позивача 
та третіх осіб. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
01 лютого 1962 року ОСОБА_8 у складі сім`ї, що складалася з чотирьох членів: чоловік - ОСОБА_9 , донька - ОСОБА_10 , син - ОСОБА_1 , 
на підставі ордера № 159 була надана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_5 (а. с. 17, т. 1).
На підставі ордера від 06 вересня 1979 року № 1213 серія А ОСОБА_8 
у складі сім`ї, що складалася з трьох членів: чоловік - ОСОБА_9 , 
син - ОСОБА_1 , у зв`язку з відселенням з будівельного майданчика, розташованого за вищевказаною адресою була надана у володіння 
та користування квартира, розташована за адресою: 
АДРЕСА_4 (а. с. 20, т. 1).
На підставі ордера від 06 вересня 1979 року № 1214 серія А ОСОБА_10 
у складі сім`ї, що складалася з чотирьох членів: чоловік - ОСОБА_16 , дочка - ОСОБА_17 , син - ОСОБА_18 , у зв`язку з відселенням 
із вищезазначеного будівельного майданчика була надана у володіння 
та користування квартира, розташована за адресою: 
АДРЕСА_6 (а. с. 21, т. 1).
ОСОБА_1 із 29 жовтня 1979 року по 12 квітня 2019 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 64, т. 1).
ОСОБА_1 знятий з реєстрації згідно з документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, а саме: відчуження житла (а. с. 70-71, т. 1).
ОСОБА_9 був зареєстрований у спірній квартирі з 29 жовтня 1979 року 
по 21 лютого 1995 року (знятий з реєстрації згідно зі свідоцтвом 
про смерть) (а. с. 70-71, т. 1).
ОСОБА_8 була зареєстрована у спірній квартирі з 29 жовтня 1979 року 
по 14 лютого 2006 року (знята з реєстрації згідно зі свідоцтвом про смерть) (а. с. 70-71, т. 1).
Члени сім`ї ОСОБА_11 не здійснювали приватизацію шляхом безоплатної передачі квартири, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_4 .
Відповідно до інформації, наданої комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 08 серпня 2019 року № 11405, стосовно реєстрації права власності за адресою: 
АДРЕСА_4 , у матеріалах інвентаризаційної справи за зазначеною адресою відсутнє свідоцтво 
про право власності за ОСОБА_12 , ОСОБА_13 від 06 січня 
1998 року, видане виконавчим комітетом Дніпропетровської МР 
(а. с. 79, т. 1).
20 серпня 2019 року Департаментом житлового господарства Дніпровської МР у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що за даними електронної бази цього Департаменту відсутня інформація щодо передачі 
у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_2 
(а. с. 82, т. 1).
Зі змісту позовної заяви (а. с. 1-15, т. 1) судами встановлено, що у 2006 році, після смерті матері - ОСОБА_8 , позивач - ОСОБА_1 , разом зі своєю дружиною та сином переїхали зі спірної квартири до квартири 
АДРЕСА_7 , де була зареєстрована його дружина - ОСОБА_19 , та син - ОСОБА_9 
06 лютого 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Кейтельгіссер О. М., прийнято рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень № 45387822 та здійснено запис про право власності 
від 05 лютого 2019 року № 30164675 у Державному реєстрі речових прав 
на нерухоме майно на квартиру, розташовану за адресою: 
АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101), за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно від 24 червня 2019 року № 171425221 (а. с. 110, т. 1).
Підставою виникнення права власності на вказану квартиру зазначено договір купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернишовим С. О., зареєстрований у реєстрі за № 7774, який укладено нібито за участю продавців: ОСОБА_12 , що мешкає 
за адресою: АДРЕСА_4 , що діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дитини - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає 
за цією самою адресою, а також на підставі доручення, посвідченого 
06 листопада 1999 року приватним нотаріусом Тараненко Л. О. (№ 2630), 
від імені ОСОБА_14 , що мешкає за цією самою адресою, та покупця - ОСОБА_2 .
Згідно з договором купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернишовим С. О., зареєстрованим 
у реєстрі за № 7774, текст якого розташований на спеціальному бланку нотаріальних документів «серія АВЕ № 475666», та був відсканований державним реєстратором - приватним нотаріусом Кейтельгіссер О. М., 
і з 06 лютого 2019 року знаходиться в Державному реєстрі речових прав 
на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_12 , неповнолітньому ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно 
з розпорядженням  від 06 січня 1998 року № 1/35-98, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за номером 320п-94 
(а. с. 116, т. 1).
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 
1998 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 06 січня 1998 року № 1/35-98, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації 
за номером 320п-94, ОСОБА_12 , неповнолітньому ОСОБА_13 
та ОСОБА_14 належала квартира, розташована за адресою: 
АДРЕСА_3 , яка дійсно була продана останніми згідно з договором купівлі-продажу 
від 12 листопада 1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернишовим С. О., зареєстрованим у реєстрі за № 7774, текст якого розташований на спеціальному бланку нотаріальних документів «серія АВЕ № 475666», що підтверджується листом Архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів від 30 липня 2019 року 
№ 03-44/А-454 (а. с. 100, т. 1), архівним витягом із рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 21 жовтня 
1999 року № 361 «Про дозвіл на продаж, обмін приватизованих квартир» 
(а. с. 101, т. 1) щодо надання дозволу на продажу 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 ; копією заяви ОСОБА_12 від 06 жовтня 1999 року щодо надання дозволу на продаж 1/3 частини вказаної квартири (а. с. 102, т. 1); копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 06 січня 1998 року № 1/35-98 на вказану квартиру (а. с. 103, т. 1); актом обстеження житлово-побутових умов 
(а. с. 107-108, т. 1), що також узгоджується із листом комунального підприємства «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 08 серпня 2019 року № 11405.
06 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зі згоди дружини ОСОБА_20 , був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом 
Кейтельгіссер О. М., зареєстрований в реєстрі за № 162 (а. с. 117-118, т. 1).
08 лютого 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Кейтельгіссер О. М., прийнято рішення про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень № 45433150 та здійснений запис про право власності 
від 06 лютого 2019 року № 30206878 у Державному реєстрі речових прав 
на нерухоме майно на квартиру, розташовану за адресою: 
АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101), за ОСОБА_3 
12 квітня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг 
та дозвільних процедур Дніпровської МР із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (а. с. 72-73, т. 1). 
12 квітня 2019 року державним реєстратором Чуб І. В. прийнято рішення 
про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_4 .
19 квітня 2019 року між ОСОБА_3 , зі згоди дружини ОСОБА_20 , 
та ОСОБА_4 , зі згоди чоловіка ОСОБА_21 , був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Уваровим М. О., зареєстрований в реєстрі за № 199 
(а. с. 119-121, т. 1).
У цей самий день, 19 квітня 2019 року, державним реєстратором - приватним нотаріусом Уваровим М. О., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46568620 та здійснено запис про право власності від 19 квітня 2019 року № 31271903 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вищевказану квартиру 
за ОСОБА_4 
26 квітня 2019 року між ОСОБА_4 , зі згоди чоловіка ОСОБА_21 , 
та ОСОБА_5 був укладений договір дарування вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Уваровим М. О., зареєстрований 
в реєстрі за № 229 (а. с. 122-123, т. 1). 
У цей самий день, 26 квітня 2019 року, державним реєстратором - приватним нотаріусом Уваровим М. О., прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46679880 та здійснений запис про право власності від 26 квітня 2019 року № 31376187 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, розташовану за адресою: 
АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101), 
за ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 червня 2019 року № 171425221 
(а. с. 110-115, т. 1).
18 липня 2019 року державним реєстратором відділу формування 
та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської МР прийнято рішення 
про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 , яка є дружиною 
ОСОБА_5 із 16 лютого 2019 року (а. с. 75-76, т. 1), за адресою: 
АДРЕСА_4 , 
13 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Соборного відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо притягнення 
до відповідальності невстановлених осіб, які шахрайським шляхом заволоділи його майновими правами на нерухоме майно.
14 травня 2019 року за вищевказаною заявою в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження № 12019040650001203 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою 
статті 190 КК України (шахрайство). ОСОБА_1 визнано потерпілим 
у цьому кримінальному провадженні (а. с. 89-92, т. 1).
Станом на 12 вересня 2019 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 .
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С.,
на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року підлягає частковому задоволенню.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С.,
на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 
2023 року задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, 
які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає в повній мірі. 
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції відповідає указаним вимогам.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи 
чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної 
в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, 
що регулює спірні відносини.
 
Щодо касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції 
від 22 березня 2023 року 
 
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, 
а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, 
яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання 
або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав 
та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, 
та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, 
який не суперечить закону. 
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового 
або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право 
або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду 
та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права 
чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження 
№ 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року 
у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити 
до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом 
або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним 
та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення 
про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 
2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, 
від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження 
№ 12-61гс21 (пункт 148)).
Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 201/10592/19 (провадження № 61-8784св22), якою скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду у цій справі й передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, вказав, разом із іншим, що позивач має право 
на звернення до суду з позовними вимогами про витребування спірної квартири, яка за низкою правочинів перейшла у власність останнього набувача - ОСОБА_5 . 
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого визначено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів 
або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» 
та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність 
у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності 
є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування 
та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується 
і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, 
що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону 
і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише 
у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, 
але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження 
№ 14-288цс18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, 
що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду 
про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, 
є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме 
за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 
і 388 ЦК України, є неефективними. 
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), 
від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.
Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник 
з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило 
у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, 
що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року
у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 
2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження 
№ 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року 
у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), 
від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження 
№ 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20).
Вищезазначене спростовує посилання касаційної скарги про те, що позивач 
не спростував презумпцію правомірності всіх правочинів (стаття 204 
ЦК України), які стосуються спірного майна, так як указане не є необхідним у даному спорі, оскільки відповідне право реалізовується незалежно 
від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило 
у володіння останнього набувача.
Крім цього, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, 
то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду 
про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, 
є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна 
є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Згідно з положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач 
не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 
2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно 
у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане 
у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. 
Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказувала, що право 
на витребування майна з незаконного володіння може мати як власник, 
так і законний користувач майна (постанови: від 18 квітня 2023 року 
у справі № 357/8277/19, провадження № 14-65цс22; від 04 липня 2023 року 
у справі № 233/4365/18, провадження № 14-96цс21).
У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 522/8412/19 (провадження № 61-10353св22) зазначено, що при розгляді спорів 
про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, 
а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало 
у володінні за законом або договором, зокрема, на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (постанова Верховного Суду 
від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17 (провадження 
№ 61-29040св18)).
Таким чином, право на витребування майна від добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі.
Указане спростовує доводи касаційної скарги про те, що у позивача відсутні  правові підстави для звернення до суду з віндикаційним позовом 
про витребування спірного майна, так як він не є власником спірного майна, не зареєстрував за собою право власності на квартиру.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам і правильно встановивши фактичні обставини справи, обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 у частині позовних вимог про витребування спірного майна від останнього набувача - 
ОСОБА_5 .
Тобто у цій частині суд апеляційної інстанції в силу положень частини п`ятої статті 411 ЦПК України врахував висновки суду касаційної інстанції, 
з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду 
у справі, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-8784св22). Цим самим суд апеляційної інстанції виконав вимогу частини п`ятої статті 411 ЦПК України, згідно 
з якою висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції 
під час нового розгляду справи.
Зроблені апеляційним судом висновки у цій частині узгоджуються 
з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 
ЦПК України), судова практика Верховного Суду з указаного питання 
є сталою та сформованою.
У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги 
на неврахування судом відповідної судової практики Верховного Суду. 
У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази 
з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування відповідних рішень про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачами.
Проте, з урахуванням вищевказаних правових позицій Великої Палати Верховного Суду, задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 
не є необхідним для захисту та відновлення його порушеного права.
За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна.
Таким чином, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 
про скасування відповідних рішень про державну реєстрацію прав 
та їх обтяжень з ухваленням нового судового рішення про відмову 
у задоволенні позову в цій частині, оскільки такі вимоги не є необхідними для ефективного захисту прав та інтересів позивача.
В іншій частині Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції. Касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів у відповідній частині.
Крім того, відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі «Powell and Rayner v. the U.K.» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення 
у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
З урахуванням усіх обставин справи, зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 відбулося з порушенням його права на житло й він має право на захист порушеного права в обраний ним спосіб.
При цьому доводи касаційної скарги в основному зводяться до незгоди 
з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору, зокрема 
в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про витребування спірної квартири. Цим доводам надано відповідну правову оцінку судом апеляційної інстанції, з якою погоджується Верховний Суд, й ці доводи 
не можуть бути правовою підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. 
З урахуванням установлених у цій справі обставин, Верховний Суд відхиляє також посилання касаційної скарги на порушення апеляційним судом принципу пропорційності втручання у право на мирне володіння майном. Висновок суду про задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння по суті не суперечить загальним принципам 
і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, 
узгоджується у зазначеній частині з відповідними правовими висновками Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.
 
Щодо касаційної скарги на додаткову постанову суду апеляційної інстанції від 05 квітня 2023 року
 
Представник ОСОБА_5 - адвокат Бєлік А. С., оскаржує у касаційному порядку, крім постанови апеляційного суду, й додаткову постанову апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, якою заяву ОСОБА_1 
про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково й стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі по 5 360,00 грн із кожного.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати 
на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, 
а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. 
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю 
або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру
і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, 
за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, 
що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених 
цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно 
до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства 
є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін 
до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат 
на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, 
що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 
1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів 
за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки 
до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу 
між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт 
та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною 
або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, 
які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів 
у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, 
що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову 
та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, 
за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах:
від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року 
у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 
2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), 
від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження 
№ 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі 
№ 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року 
у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня
2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). 
Указана судова практика є незмінною.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги 
є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання 
(пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 
2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, надав належну правову оцінку доказам, наданим позивачем 
на підтвердження витрат на правничу допомогу, правильно застосував відповідні норми ЦПК України, Закону України «Про адвокатуру 
та адвокатську діяльність», урахував судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду зі вказаного процесуального питання 
і зазначив про те, що витрати у розмірі 26 800,00 грн погоджені сторонами 
у договорі про надання правової допомоги та детальному описі робіт, 
а тому підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, 
по 5 360,00 грн із кожного.
Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду.
Доводи касаційної скарги у цій частині спростовуються матеріалами справи, вищенаведеними нормами права й судовою практикою, а отже, відхиляються Верховним Судом. Такі доводи зводяться до власного тлумачення норм процесуального права, що не може бути правовою підставою для скасування додаткового судового рішення.
Крім того, інші відповідачі додаткову постанову апеляційного суду 
в касаційному порядку не оскаржили.
При цьому у пунктах 150-151 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження 
№ 12-14гс22) вказано, що клопотання про зменшення розміру витрат 
на професійну правничу допомогу має бути належним чином мотивовано. 
Загальні заперечення щодо заяви про розподіл витрат на правничу допомогу не можуть бути правовою підставою для зменшення розміру цих витрат, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 
2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме 
на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав 
для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Суд апеляційної інстанції вірно застосував норми процесуального закону 
до спірних правовідносин.
Крім того, касаційна скарга містить посилання щодо безпідставності вимог позивача про стягнення 15 000,00 грн у якості «гонорару успіху» адвоката. Проте, Верховний Суд уважає безпідставними відповідні посилання, 
так як апеляційний суд відмовив у стягненні цієї частини витрат 
на правничу допомогу, а позивач не оскаржує в касаційному порядку додаткове судове рішення суду апеляційної інстанції у цій частині.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, 
на користь якої ухвалене судове рішення.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом 
у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша 
та третя статті 13 ЦПК України).
 
Висновки за результатом розгляду касаційних скарг
 
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судом апеляційної інстанцій при вирішенні спору по суті всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування 
чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору та додаткової постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи 
й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 
ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - 
без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати 
в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З урахуванням вищенаведеного, Верховний Суд уважає за необхідне задовольнити частково касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 22 березня 2023 року, скасувати оскаржувану постанову у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування відповідних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і ухвалити нове судове рішення у цій частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін. Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка А. С., 
на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 
2023 року слід залишити без задоволення, а оскаржувану додаткову постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 
ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення 
та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки за результатом розгляду касаційних скарг Верховний Суд залишає без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 
2023 року по суті вирішення спору та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, то розподіл судових витрат 
не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка Андрія Сергійовича, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року задовольнити частково. 
Скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 
2023 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні 
цих позовних вимог.
В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 
2023 року залишити без змін.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката Бєліка Андрія Сергійовича, на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року залишити без задоволення.
Додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 
2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець
 
О. В. Ступак