ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" серпня 2023 р.                                   Справа№ 920/1440/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Остапенка О.М.
суддів:            Полякова Б.М. 
          Сотнікова  С.В. 
 
участю секретаря судового засідання: Сивак М.С.

представники учасників провадження у справі в судове засідання не з`явились  

розглянувши апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року
у справі          №920/1440/21 (суддя Джепа Ю.А.)
за позовом          Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
до                      1. Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-                                         виробниче об`єднання"
                     2. Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-                                          виробниче об`єднання-Інжиніринг"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"
про                    визнання недійсним договору про передачу права на отримання                                           знаку для товарів і послуг та повернення знаків на товари та послуги

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2021 року Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до АТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - відповідач-1) та АТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-Інжиніринг" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору №107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками від 01.07.2020, а також повернути у власність відповідача-1 від відповідача-2 знаки для товарів і послуг, які зареєстровані у ДП "Український інститут інтелектуальної власності" на підставі повідомлення про державну реєстрацію: заявки на торгівельну марку №m201922934 від 22.07.2019, заявки на торгівельну марку №m201922936 від 22.07.2019.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначений правочин має ознаки фраудаторного, оскільки укладений між афілійованими юридичними особами та спрямований на ухилення боржника (відповідача-1) від задоволення вимог кредиторів (стягувачів у виконавчому провадженні № 57084810).
Рішенням Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року у справі №920/1440/21 у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року у справі №920/1440/21 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Буравльов С.І., судді: Андрієнко В.В., Шапран В.В.
28.06.2023 колегією суддів у складі головуючий суддя Буравльов С.І., судді: Андрієнко В.В., Шапран В.В. заявлено самовідвід у справі №920/1440/21, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 28.06.2023 року вказану заяву задоволено, а матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії у відповідності до положень ГПК України.
Витягом з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 03.07.2023 року справу №920/1440/21 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., судді: Поляков Б.М., Гончаров С.А.
Ухвалою суду від 04.07.2023 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року у справі №920/1440/21, повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1440/21.
11.07.2023 року супровідним листом Господарського суду Сумської області №920/1440/21/192/21 від 07.07.2023 матеріали справи №920/1440/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Слід зазначити, що головуючий суддя Остапенко О.М. з 10.07.2023 по 28.07.2023 року перебував у відпустці, а тому справу передано головуючому судді фактично 31.07.2023 року.
Після виходу головуючого судді з відпустки та у зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відпустці витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2023 для розгляду справи №920/1440/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Пантелієнко В.О., Поляков Б.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року у справі №920/1440/21, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 22.08.2023 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.
09.08.2023 року через відділ документального забезпечення суду засобами електронного зв`язку від представника АТ "Банк Кредит Дніпро" адвоката Левченка Ю.В. надійшла заява про проведення судового засідання 22.08.2023 року в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon.
15.08.2023 року через відділ документального забезпечення суду засобами поштового зв`язку від скаржника надійшло клопотання на вимогу ухвали суду від 02.08.2023 року.
У зв`язку з перебуванням судді Пантелієнка В.О. у відпустці витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2023 для розгляду справи №920/1440/21 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Сотніков С.В., Поляков Б.М.
Ухвалою суду від 15.08.2023 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №920/1440/21 за апеляційною скаргою Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року та відмовлено у задоволенні заяви представника АТ "Банк Кредит Дніпро" адвоката Левченка Ю.В. про участь у судовому засіданні 22.08.2023 року в режимі відео конференції.
У поданому через відділ документального забезпечення суду засобами поштового зв`язку відзиві на апеляційну скаргу АТ "Банк Кредит Дніпро" просить задовольнити її в повному обсязі.
17.08.2023 року через відділ документального забезпечення суду засобами електронного зв`язку від представника АТ "Банк Кредит Дніпро" адвоката Левченка Ю.В. надійшла заява про проведення судового засідання 22.08.2023 року в режимі відеоконференції, проведення якого просить забезпечити поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення EasyCon, за наслідками розгляду якої ухвалою суду від 18.08.2023 року у задоволені заяви відмовлено.
У поданому через відділ документального забезпечення суду відзиві на апеляційну скаргу АТ "Сумське НВО-Інжиніринг" просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.
21.08.2023 року через відділ документального забезпечення суду засобами поштового зв`язку від представника АТ "Сумське НВО" адвоката Шевченка Д.О. надійшло клопотання про проведення судового засідання 22.08.2023 року в режимі відеоконференції, проведення якого просить доручити Господарському суду Сумської області, за наслідками розгляду якого ухвалою суду від 21.08.2023 року у задоволені клопотання відмовлено.
Представники учасників провадження у справі в судове засідання 22.08.2023 року не з`явились, причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляли. 
22.08.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Сумської області від 23.05.2023 у даній справі - залишити без змін, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як встановлено судом та вбачається зі змісту позовної заяви, станом на 01.07.2020 на виконанні у позивача з 30.08.2018 перебувало зведене виконавче провадження №57084810 про стягнення заборгованості з відповідача-1 на користь групи стягувачів, до складу якого входило 3649 виконавчих проваджень на суму 169 472 156,93 грн., згідно облікової картки зведеного виконавчого провадження. Така ж інформація міститься у Єдиному державному реєстрі боржників.
Під час примусового виконання державними виконавцями здійснювалися заходи примусового характеру з метою виявлення та звернення стягнення на кошти та майно боржника. Згідно інформації банківських установ кошти на рахунках першого відповідача відсутні.
Позивач зазначає, що після відчуження відповідачем-1 оспорюваного майна у останнього відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед стягувачами. Відповідач-1 в порушення п.3 ч.5 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження не повідомив державному виконавцю з моменту відкриття виконавчого провадження про те, що у нього на балансі наявне майно, а саме не надав декларацію про майно, що є обов`язковою відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно із витягами про реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень рухомого мана від 15.04.2019 №59165255 та від 15.04.2016 №20445363 у Державному реєстрі обтяжень рухомого мана зареєстровано арешт всього рухомого майна першого відповідача та заборонено його відчуження.
За період з 2018 року по 2021 рік з відповідача-1 за рахунок реалізації його майна стягнуто на користь стягувачів по заробітній платі 45,3 млн. грн. Кошти, що надходили на депозитний рахунок позивача, перераховувалися з дотриманням вимог ст.ст.45, 46 Закону України "Про виконавче провадження".
Рішенням Сумського апеляційного суду від 24.02.2021 року у справі №592/13871/20 керівника відповідача-1 - Забіцького В.В. обмежено у праві виїзду за межі України.
З листів ДП "Український інститут інтелектуальної власності" (Укрпатент) від 22.09.2020 № Вих-13128/2020 та № Вих-13127/2020 позивач дізнався, що згідно договору від 01.07.2020 № 107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками відповідачем-1 за плату передано відповідачу-2 право власності на знаки для товарів і послуг на підставі повідомлення ДП "Український інститут інтелектуальної власності" про державну реєстрацію: заявки на торгівельну марку №m201922934 від 22.07.2019, заявки на торгівельну марку №m201922936 від 22.07.2019.
Так, матеріалами справи підтверджено й сторонами не заперечується, що 01.07.2020 між АТ "Сумське НВО" та АТ "СМНВО-Інжиніринг" укладено договір №107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками (далі - договір), відповідно до вимог якого АТ "Сумське НВО" (Заявник) передав АТ "СМНВО-Інжиніринг" (Новий заявник) право отримання свідоцтв за заявками на торгівельну марку №m201922934 від 22.07.2019 та №m201922936 від 22.07.2019.
Відповідно до пункту 2.2 договору за передачу прав на знаки та права на отримання свідоцтв за заявками сплачується одноразова винагорода у розмірі 125000,00 грн.
Згідно із пунктом 2.3 договору винагорода, передбачена пунктом 2.2 договору сплачується на розрахунковий рахунок у термін до 31.12.2020.
Пунктом 6.8 договору додатком № 1 до цього договору є Акт від 07.07.2020 приймання-передачі заявок на знаки для товарів та послуг до договору від 01.07.2020 № 107/2000001, за яким першим відповідачем передано, а другим відповідачем прийнято документацію на зображення знаків для товарів і послуг за заявками: № m201922934 від 22.07.2019 з переліком класів МКТП 6, 9, 11, 17, 37, 40, 42; № m201922936 від 22.07.2019 з переліком класів МКТП 6, 7, 9, 11, 17, 37, 40, 42.
Позивач зазначає, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладання договору від 01.07.2020 та на день сплати винагороди 31.12.2020 у АТ "СМНВО" (ідентифікаційний код 05747991) та АТ "СМНВО-Інжиніринг" (ідентифікаційний код 00205618) був один кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_1 , який для уникнення виконання зобов`язань перед 3649 стягувачами виводить майно на інші свої підприємства, пов`язану та афілійовану з ним юридичну особу.
Згідно Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.12.2021 за кодом 294989280050 станом на 01.07.2020 та від 20.12.2021 за кодом 182889438331 станом на 31.12.2020 наявна інформація, щодо АТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання", ідентифікаційний код юридичної особи 05747991, місцезнаходження юридичної особи: 40004, м. Суми, вул. Горького, буд. 58. Кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1, відсоток частки статутного капіталу - 75,36, тип бенефіціарного володіння опосередковане; російське ООО "Профитпром", ИНН: 7715693564, КПП: 770701001, ОКПО: 85678651, ОГРН: 1087746410575, 127006, м. москва, вул. дмитровка М., буд. 20, поверх 4, швейцарська Torberg Beteiligungen AG та кіпрські Growth Investments Limited та Stremvol Holdings Limited. Керівник юридичної особи - Забіцький Володимир Вікторович.
Згідно Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.12.2021 за кодом 271390303246 станом на 01.07.2020 та від 20.12.2021 за кодом 35398008006 станом на 31.12.2020 наявна інформація щодо АТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання-Інжиніринг": ідентифікаційний код юридичної особи 00205618, місцезнаходження юридичної особи, 40009, м. Суми, вул. Іллінська, б. 13. Кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1, відсоток частки статутного капіталу - 67,92, тип бенефіціарного володіння опосередкований, російське ООО "Профитпром", ИНН: 7715693564, КПП: 770701001, ОКПО: 85678651, ОГРН: 1087746410575, 127006, м. москва, вул. дмитровка М., буд. 20, поверх 4, швейцарська Torberg Beteiligungen AG та кіпрські Growth Investments Limited та Stremvol Holdings Limited. Керівник юридичної особи ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є батьком кінцевого бенефіціарного власника (контролера) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач у позові зазначає, що з аналізу договору від 01.07.2020 №107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками можна дійти висновку, що договір укладений між афілійованими та пов`язаними особами, оскільки у них один і той же кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1, а керівником набувача за договором є батько контролера відчужувача.
На час вчинення договору відносно відповідача-1 здійснювались виконавчі дії по зведеному виконавчому провадженню №57084810, об`єднаному у зведене виконавче провадження 30.08.2018, до складу якого входило 3 649 виконавчих проваджень на суму 169 472 156,93 грн. Договір укладений з тривалою відстрочкою платежу, що може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно стягувачів, оскільки такий договір порушує майнові інтереси стягувачів і є направленим саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
На переконання позивача, боржник - AT "Сумське НВО" (відповідач-1), передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку виконання судових рішень, уклав оспорюваний правочин, у якому воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, їх дії вчинені на перехід права власності на товарні знаки з метою приховання майна від виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з боржника, тому оспорюваний правочин є недійсним. Оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у розпорядженні спірними товарними знаками. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому звернути стягнення на товарні знаки для задоволення вимог стягувачів у зведеному виконавчому провадженні.
Посилаючись на вимоги чинного законодавства та судову практику, позивач вважає, що зазначений правочин має ознаки фраудаторного, оскільки укладений між афілійованими юридичними особами та спрямований на ухилення боржника (першого відповідача) від задоволення вимог кредиторів (стягувачів у виконавчому провадженні № 57084810).
За наслідками розгляду заявлених позовних вимог рішенням Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року у справі №920/1440/21 у задоволені позову відмовлено.
Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскаржуваний правочин не відповідає всій сукупності ознак фраудаторного правочину. При цьому, судом також встановлено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, який не призведе до їх поновлення.
Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з відповідним рішенням суду першої інстанції не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального права.
Викладені в апеляційній скарзі доводи скаржника у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову ідентичні доводам поданої суду першої інстанції позовної заяви.
Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваного рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для його скасування, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
В силу приписів ст. 174 ГК України, підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Згідно статті 11 ЦК України   цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
В силу приписів ч.ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним
Згідно із частиною першою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Отже основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 викладено правовий висновок, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Отже у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц.
Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Судом першої інстанції в даному випадку правомірно встановлено, що зміст договору, укладеного відповідачами у справі, не суперечить нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави чи суспільства, його моральним засадам з огляду на наступне.
Так, зокрема, АТ "Сумське НВО" та АТ "СМНВО-Інжиніринг" мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Договір було укладено у формі, встановленій законом (простій письмовій формі). Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
При цьому, сторонами не заперечується той факт, що АТ "Сумське НВО" знаходиться у скрутному фінансовому стані.
Даним підприємством дійсно було ухвалено рішення про продаж активів, які можливо відчужити без істотної шкоди для виробництва.
Одним з таких активів було право на отримання знаків для товарів і послуг, яке було відчужено за договором, з огляду на те, що АТ "СМНВО-Інжиніринг" зайняв ринкову нішу випуску товарів, які раніше випускалися АТ "Сумське НВО".
Інші підприємства не спеціалізуються на випуску тотожної продукції, позивачем не доведено, що жодне інше підприємство було б зацікавлене у купівлі права на товарні знаки, які на ринку відповідних послуг асоціюються саме з сумськими машинобудівниками.
Тому безпідставним є твердження апелянта про те, що продаж товарних знаків відповідачем-1 було здійснено саме відповідачу-2 через те, що обидва підприємства мають одного бенефіціарного власника. 
Судом встановлено, що АТ "СМНВО-Інжиніринг" здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог за договором. Відсутність заборгованості АТ "СМНВО-Інжиніринг" перед АТ "Сумське НВО" за спірним договором №107/2000001 від 01.07.2020 підтверджується Актом звірки розрахунків за період з 01.01.2021 по 31.12.2021.
Заборгованість за вказаним договором у такому випадку вже не існувала до подання позову у цій справі.
Стосовно доводів скаржника про те, що 15.04.2019 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено запис про арешт усього рухомого майна відповідача1, а тому продаж майна є незаконним з підстав арешту предмету правочину, слід зазначити наступне.
Порядок накладення арештів на майно в межах виконавчого провадження визначається статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження".
Згідно з ч.2 ст.56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. 
Пункт 10 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, передбачає, що після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, зокрема, повинні бути вказані назва кожного внесеного в постанову предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо).
Підпункт 3 п.7 "Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 року №830, зобов`язує обтяжувача зазначити у заяві про виникнення обтяження опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації.
Таким чином, Закон України "Про виконавче провадження", Інструкція з організації примусового виконання рішень та Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна передбачають можливість опису та арешту виключно індивідуально визначеного майна.
При цьому, суд наголошує, що як при накладенні арешту без проведення його опису, так і при накладенні арешту із застосуванням попередньої процедури опису майна, предметом арешту може бути тільки індивідуально визначене майно.
Вказаним нормам Закону України "Про виконавче провадження" кореспондує стаття 7 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якою встановлено, що у правочині, на підставі якого або у зв`язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. Якщо предметом обтяження є окремий об`єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками. Якщо предметом обтяження є сукупність об`єктів рухомого майна, його опис також може надаватися за родовими ознаками. В обох випадках опис предмета обтяження повинен дозволяти ідентифікувати рухоме майно як предмет обтяження.
Так, згідно доданого до позовної заяви витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №59165255 від 15.04.2019 у графі "об`єкт обтяження" вказано: невизначене майно, все рухоме майно.
Вказане формулювання опису предмета обтяження не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження. 
Крім того, позивачем не надано доказів того, що станом на дату укладання договору (01.07.2020), в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна містилися обтяження щодо такого активу як права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками на торгівельну марку №m201922934 від 22.07.2019 та №m201922936 від 22.07.2019, відчуження яких є предметом позову у даній справі.
Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що відповідач-1 не мав об`єктивних перешкод для укладання оспорюваного договору з відповідачем-2.
Стосовно доводів апелянта про те, що договір було вчинено на шкоду кредиторам, а тому він є фраудаторним правочином, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, посилання на яку наводиться позивачем у позовній заяві, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що:
1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості;
2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору;
3) майно відчужене на користь близького родича;
4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Як вірно встановлено місцевим судом, оспорюваний договір є відплатним.
Так, у відповідності до пункту 2.2 договору, за передачу заявником прав на знаки та права на отримання свідоцтв за заявками за цим договором новий заявник сплачує Заявнику одноразову винагороду у розмірі 125 000 грн.; товарні знаки було відчужено за ринкову ціну; у АТ "Сумське НВО" наявне інше майно, за рахунок якого можуть бути задоволені інтереси стягувачів.
У відповідності до сталої позиції Верховного Суду, обов`язковою умовою визнання правочину фраудаторним є відсутність у сторони правочину, що здійснює відчуження, іншого майна, за рахунок якого може бути задоволено вимоги кредиторів.
Разом з тим позивачем суду не надано належних доказів того, що у відповідача-1 відсутнє інше майно, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги кредиторів АТ "Сумське НВО" в межах зведеного виконавчого провадження № 57084810.
До матеріалів позову позивачем додано докази наявності у АТ "Сумське НВО" переліку майна, яке реалізовувалось позивачем на відкритих торгах ДП "Сетам", як до, так і після укладення договору між відповідачами.
Також у відповідача-1 було у наявності інше майно, на яке могло бути накладене стягнення, та яке було реалізоване ДП "Сетам" вже після укладення спірного договору, зокрема:
1) Автогідравлічний підйомник ВС 22-01 на базі ЗІЛ 432921, 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 ;
2) Вантажний транспортний засіб КРАЗ 65055 (самосвал-С), реєстраційний номер НОМЕР_3 , колір сірий, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_4 ;
3) Спеціалізована техніка автокран 10-20т-С КС 3577 А на базі МАЗ, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_5 ,1993 р.в., шасі № НОМЕР_6 ).
За вказаних обставин, судова колегія погоджується з правомірним висновком суду, що договір № 107/2000001 від 01.07.2020 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками, укладений між АТ "Сумське НВО" та АТ "СМНВО-Інжиніринг", не відповідає всій сукупності ознак фраудаторного правочину, що в свою чергу, спростовує відповідні доводи апеляційної скарги. 
Крім вищезазначеного, судом також враховано, що предметом позову у даній справі №920/1440/21 є визнання недійсним договору №107/2000001 від 01.07.2020 про передачу не знаків на товари та послуги, а лише права на їх реєстрацію за заявками, зареєстрованими у ДП "Український інститут інтелектуальної власності" на підставі повідомлення про державну реєстрацію: заявки на торгівельну марку №m201922934 від 22.07.2019, заявки на торгівельну марку №m201922936 від 22.07.2019. 
При цьому, позивач просить повернути відповідачу-1 саме знаки на товари та послуги, а не відповідні права.
Судом першої інстанції встановлено, що АТ "Сумське НВО", прийнявши рішення про реєстрацію в установленому порядку торгових марок, звернулось до ДП "Український інститут інтелектуальної власності" з відповідними заявками.
Разом з тим, ще до моменту закінчення реєстраційних процедур, шляхом укладання Договору, АТ "Сумське НВО" відчужило АТ "СМНВО-Інжиніринг" право на отримання знаків для товарів і послуг (торгових марок), і вже АТ "СМНВО-Інжиніринг" стало першим власником знаків для товарів і послуг (опис яких міститься в заявах №m201922934 та №m201922936 від 22.07.2019).
Основним нормативно-правовим актом, що регулює процедуру оформлення заявок на торгові марки, є Правила складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затвердженими наказом Держпатенту України від 28 липня 1995 р. № 116 (далі - Правила).
Згідно із пунктом 3.3.8 Правил, відомості про зміну заявника внаслідок передачі права на одержання свідоцтва за заявкою (далі - передача права) вносяться в матеріали заявки за заявою заявника.
Вказаним пунктом Правил також передбачено, що до відповідної заяви додаються:
- договір про передачу права або нотаріально засвідчений витяг з документа, який містить відомості щодо факту передачі права;
- документ про сплату встановленого збору;
- довіреність на ведення справ від правонаступника представнику, якщо такий призначається.
Договір повинен містити:
- зазначення передачі права на одержання свідоцтва за заявкою від заявника іншій особі;
- повне ім`я або найменування особи, якій передаються права і її адреса, зазначені відповідно до пункту 2.1.8 Правил.
У відповідності до пункту 3.3.9 Правил, у разі дотримання вимог, встановлених пунктом 3.3.8, в матеріали заявки вноситься зміна заявника, про що заявник та його правонаступник повідомляються протягом місяця від дати надходження заяви про передачу права до Відомства. Датою передачі права на заявку вважається дата відправлення заявнику та його правонаступнику повідомлення про внесення зміни заявника в матеріали заявки.   
Враховуючи викладені положення пунктів 3.3.8 та 3.3.9 Правил, до моменту отримання свідоцтва на знаки на товари та послуги предметом відчуження виступає саме право заявника на одержання свідоцтва за заявкою, а не право на торгову марку.
Згідно Свідоцтва на торговельну марку №303794 від 18.08.2021 власником торговельної марки є АТ "СМНВО-Інжиніринг". Також з 05.01.2022 АТ "СМНВО-Інжиніринг" є власником другої торговельної марки.
Право на отримання знаків для товарів і послуг, передача якого було предметом договору, в повному обсязі було реалізовано саме відповідачем-2 - АТ "СМНВО-Інжиніринг" в процесі отримання відповідних знаків.
Посилання позивача на те, що відповідач-1 - АТ "Сумське НВО" вже використовувало торговельні марки, зареєстровані за заявами №m201922934 та №m201922936, до звернення до ДП "Укрпатент", а при поданні заявок лише продовжувало строк їх дії, є безпідставним та суперечить положенням чинного законодавства.
Частина третя статті 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачає, що набуття права на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Строк дії свідоцтва становить 10 років від дати подання заявки до НОІВ і продовжується НОІВ за клопотанням власника свідоцтва щоразу на 10 років, за умови сплати збору в порядку, встановленому пунктом 2 статті 18 цього Закону.
Таким чином у разі закінчення строку дії свідоцтва на торгівельну марку, будь-які майнові права власника на торгівельну марку припиняються, окрім випадку, якщо строк дії відповідного свідоцтва було подовжено у встановленому законом порядку за клопотанням власника.
АТ "Сумське НВО" не зверталося до ДП "Укрпатент" із заявою про подовження строку дії існуючих свідоцтв на торгівельні марки в порядку ст.18 Закону, а зверталося до відповідної установи із заявками на отримання нових знаків на товари та послуги на підставі ст. 7 Закону, що є абсолютно різними правовими процедурами.      
Відтак, в даному випадку, предметом договору між АТ "Сумське НВО" та АТ "СМНВО-Інжиніринг" була не передача прав власності на вже існуючі торгівельні марки, а передача саме права на отримання нових знаків на товари та послуги, що ще не були зареєстровані станом на дату укладання договору.
Судова колегія наголошує, що з огляду на предмет позову у даній справі, у разі його задоволення та визнання договору недійсним, повернути торговельні марки у власність АТ "Сумське НВО" неможливо, оскільки останнє лише почало процедуру відповідного їх оформлення. Першим зареєстрованим власником торговельних марок стало саме АТ "СМНВО-Інжиніринг".
Відтак, обґрунтований є висновок суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не призведе до їх поновлення.
Вказане вище спростовує доводи скаржника про те, що ним обрано спосіб захисту, який відповідає вимогам законодавства, є належним та гарантує практичну та ефективну можливість захисту порушених прав кредитора та боржника.
Суд звертає увагу апелянта на те, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на необхідність дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого ефективність позовної вимоги треба оцінювати залежно від того, чи призведе її задоволення до реального захисту права чи інтересу позивача без необхідності повторного, додаткового звернення до суду. Судовий захист має бути таким, щоби в одному процесі вирішити спір і не залишати потреби у вжитті додаткових засобів захисту (постанови від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19.
Отже, в даному випадку судове рішення про визнання недійсним договору №107/2000001 від 01.07.2020 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками №m201922934 та №m201922936 від 22.07.2019 не стане підставою для автоматичного повернення відповідачу-1 таких знаків та потребуватиме вчинення ним усієї сукупності відповідних реєстраційних дій щодо реєстрації торговельних марок за АТ "Сумське НВО", в той час як вони вже зареєстровані за АТ "СМНВО-Інжиніринг", тому відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, що є також додатковою та самостійною підставою для відмови в позові.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Таким чином, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку всім наявним у справі доказам та обставинам справи, а доводи апелянта щодо неправильного застосування судом норм матеріального права і неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Інші доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не впливають на суть прийнятого судового рішення і не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із залишенням апеляційної скарги кредитора без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін, судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року у справі №920/1440/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 23.05.2023 року у справі №920/1440/21 залишити без змін.
3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
4. Справу повернути до господарського суду Сумської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України.
Повний текст постанови підписано 04.09.2023 року.

Головуючий суддя                                                            О.М. Остапенко 

Судді                                                                                Б.М. Поляков

                                                                                С.В. Сотніков