Справа № 466/6904/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1062/23                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія: 56

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               22 вересня 2023 року м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2023 року в справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, 

в с т а н о в и в:
У липні 2021 року Львівська міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 64673 грн. 02 коп.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 230 кв.м. по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , дата державної реєстрації: 29.07.2019 року, підстава набуття права власності: свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 4931 від 29.07.2019 року.
Згідно акту обстеження, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,0390га, кадастровий номер: 4610137500:06:006:0018, фактично використовується для обслуговування нежитлового приміщення, яке на праві власності належить ОСОБА_1 , за відсутності відповідних рішень Львівської міської ради про надання її в оренду та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.
Відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові надсилалась вимога №77/1, згідно якої ОСОБА_1 слід було вжити заходів щодо належного оформлення права користування земельною ділянкою, кадастровий номер: 4610137500:06:006:0018, проте, станом на 01.07.2021 року договори оренди чи договори про відшкодування недоотриманих коштів за користування земельною ділянкою ОСОБА_1 не укладено. У зв`язку з наведеним, Львівська міська рада просила стягнути з ОСОБА_1 64673 грн. 02 коп. безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою за період з 29.07.2019 року по 31.06.2021 року. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 у користь Львівської міської ради безпідставно збережені кошти за користування земельною ділянкою в розмірі 64673 грн. 02 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Львівської міської ради 2270 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Львівської міської ради відмовити.
В апеляційній скарзі покликається на те, що судом не взято до уваги тієї обставини, що в підтвердження належності земельної ділянки з кадастровим номером: 4610137500:06:006:00148 до комунальної власності територіальної громади м. Львова позивачем не було надано жодних доказів, а на підтвердження розміру нормативно-грошової оцінки земельної ділянки – подано лише витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки №1060 від 27.04.2021 року, яка містить лише інформацію про розмір оцінки відповідної земельної ділянки за 2021 рік, позаяк, даних щодо розміру оцінки земельної ділянки за 2019 – 2020 роки позивачем не надано, хоча розрахунок за такі роки здійснювався, що було предметом судового розгляду. 
Окрім того, зазначає, що позивачем в порушення вимог ст.289.1 та ст.289 ПК України не було застосовано коефіцієнт індексації, за якими б визначалась грошова оцінка землі при визначенні орендної плати за 2019 – 2020 роки і такі дані не були з`ясовані судом під час судового розгляду, що призвело до прийняття необґрунтованого і незаконного рішення в даній справі. 
24.05.2023 року від Львівської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує доводи та вимоги апелянта.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 12.09.2023 року, є дата складення повного судового рішення 22.09.2023 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.07.2021 року №267841901, нежитлове приміщення, загальною площею 230,7 кв.м., на АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с.8).
Вказане нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 4610137500:06:006:0018, загальною площею 0,0390 га, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді м.Львова.
Згідно акту обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , від 12.08.2020 року №77, ухвал міської ради щодо продовження терміну оренди вказаної земельної ділянки не приймалось, документи, які посвідчують право користування такою, відсутні, однак, земельна ділянка фактично використовується для обслуговування нежитлового приміщення, яке на праві власності належить ОСОБА_1 (а.с.16-20).
Відповідно до ст.80 ЗК України, суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Приписами частин 1, 2 статті 83 ЗК України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
У відповідності до статей 122, 123, 124 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу).
Частина 1 статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Отже, за змістом вказаних приписів, виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, урегульовано главою 83 ЦК України.
Відповідно до частин 1,2 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом приписів глави 83 ЦК України, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна в набувача без достатніх правових підстав і важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Таким чином, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №905/1680/20.
Відповідно до статті 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).
Частиною 1 статті 21 Закону України «Про плату за землю» встановлено, що орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди. 
Плата за землю – обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
З вищенаведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Єдиною можливою формою здійснення ним як землекористувачем плати за землю є орендна плата.
Частиною 6 статті 120 ЗК України передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.
Згідно з ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Як встановлено положеннями частин 1, 3, 4, 9 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Належними та допустимими доказами, що містяться в матеріалах справи, доведено, що відповідач з 29.07.2019 року є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: нежитлової будівлі, загальною площею 230 кв.м., що знаходяться на спірній земельній ділянці, яка належить до житлової та громадської забудови, та згідно ухвали Львівської міської ради від 25.12.2014 року №4250 перебувала в оренді до 29.05.2018 року. 
При цьому, в матеріалах справи відсутній укладений в період набуття права власності на об`єкт договір оренди спірної земельної ділянки і відсутні докази проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а отже, судом безспірно встановлено, що відповідач користується земельною ділянкою без достатньої правової підстави.
Встановлено, що у період з 29.07.2019 року по 31.06.2021 року ОСОБА_1 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законом порядку.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 Податкового кодексу (ПК) України.
Приписи пунктів 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 ПК України вказують на те, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
Згідно з положеннями частини 5 статті 5, частини 1 статті 13 Закону України «Про оренду земель», для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності використовується нормативна грошова оцінка.
Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (стаття 13 Закону України «Про оцінку земель»).
Відповідно до статті 18 Закону України «Про оцінку земель», нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення проводиться не рідше ніж на 5 – 7 років.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, якій присвоєно кадастровий номер, проводиться вперше відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року №213 (зі змінами). Результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї.
Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель», дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Чинне законодавство України, в тому числі стаття 20 Закону України «Про оцінку земель», не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі.
Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки – це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 року у справі №922/2843/19 і Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №905/1680/20.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у п.7.28 постанови від 09.11.2021 року у справі №905/1680/20 вказала, що земельним законодавством та ПК України не обмежується можливість подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом з Державного земельного кадастру.
У п.7.29 та п.7.30 вказаної постанови зазначено, що вбачаються помилковими висновки судів, які застосовують приписи статей 20, 23 Закону України «Про оцінку земель» у спосіб тлумачення витягу про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки - як єдиного належного доказу на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати чи повернення безпідставно збережених грошових коштів фактичним землекористувачем без оформлення орендного договору.
З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеного в постанові від 29 травня 2020 року у справі № 922/2843/19, а саме: «при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно …, а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель» (абзац другий пункту 37 постанови).
У матеріалах справи знаходиться витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки станом на 26.04.2021 року. Доказів на її спростування відповідач суду не надав, хоча міг та мав можливість через офіційний портал електронних сервісів Держгеокадастру (https://e.land.gov.ua/) на безоплатній основі замовити витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку за умови ідентифікації особи. 
Відсутність нормативно-грошової оцінки за 2019 та 2020 роки не могло бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідачем не надано доказів того, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки зазнавала змін у зазначені роки. 
Відповідно до ухвали Львівської міської ради №1995 від 25.05.2017 року «Про затвердження Порядку продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові» (п.1), затверджено Порядок продажу земельних ділянок комунальної власності та нарахування орендної плати за землю у м. Львові.
Пунктом 5 ухвали встановлено, що ця ухвала набирає чинності з 01.01.2018 року. 
Згідно з п.7.5.1 вказаного Порядку, річний розмір орендної плати встановлюється у розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, за винятком, коли розмір орендної плати за землю визначений ухвалою міської ради про передачу земельної ділянки в оренду або протоколом аукціону (у разі набуття права оренди на земельну ділянку на конкурентних засадах) та для земельних ділянок, використання яких вказано в пунктах 7.6 –7.16 цього Порядку.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів у виді орендної плати за земельну ділянку, площею 390 кв.м., кадастровий номер: 4610137500:06:006:0018, у розмірі 64673 грн. 02 коп. 
З урахуванням наведених вище мотивів, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що заявлена до стягнення сума є необґрунтованою і що її нарахування відбулося з порушенням норм законодавства. Відповідачем не було надано свого розрахунку з урахуванням коефіцієнта індексації, який би спростовував розрахунок позивача. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 22 вересня 2023 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                   С.М. Копняк

                                                                        А.В. Ніткевич