УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2023 року
м. Київ
справа № 753/17573/19
провадження № 51-4500ск23
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої               ОСОБА_1 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року, 
 
установила:
 
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кам`янець-Подільський Хмельницької області, зареєстрованого у  АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в м. Києві, неодноразово судимого, останнього разу - вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2018 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 13 травня 
2019 року у зв`язку з відбуттям покарання,
 
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4  роки,
за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень - до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
 
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 15 травня 2019 близько 16:39 повторно, перебуваючи біля будинку на АДРЕСА_2 , зірвав з шиї ОСОБА_5 золотий ланцюжок із підвісом загальною вартістю 
21.087, 60 грн і втік.
 
Крім того, ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 
27 липня 2019 року близько 05:25 перебуваючи в магазині квітів на 
АДРЕСА_3 , вчинили розбійний напад на продавчиню 
ОСОБА_7 , під час якого, погрожуючи ножем і застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої, заволоділи її власним майном на суму 1100 грн, а також 720 грн, що належали ФОП ОСОБА_8 .
 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Не оспорюючи правильності висновків судових інстанцій щодо доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, твердить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2 ст. 187 КК, вважаючи, що суди мали кваліфікувати його дії за ч. 1 вказаної статті. Стверджує, що між ним і ОСОБА_6 не існувало попередньої домовленості на вчинення нападу на потерпілу ОСОБА_7 , він діяв самостійно і ножа не мав. Крім того, засуджений посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, зазначає, що, вирішуючи питання про вид і розмір покарання, суди не дотрималися вимог статей 50, 65 КК і не повною мірою врахували його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що він має тісні соціальні зв`язки. Зауважує, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не дав вичерпних відповідей на доводи апеляційної скарги сторони захисту. Водночас засуджений просить поновити йому строк на касаційне оскарження вироку Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 
2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року.
 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 426 КПК касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
 
Частиною 1 ст. 117 КПК передбачено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
 
Ураховуючи наведені в клопотанні доводи, з метою недопущення надмірного формалізму та надання можливості стороні захисту реалізувати право на касаційний перегляд судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про необхідність поновити засудженому  ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 
2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року.
 
Разом із тим колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги та додані до неї судові рішення і дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
 
Щодо застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
 
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
 
Що стосується доводів засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 2 ст. 187 КК, то колегія суддів вважає їх безпідставними.
 
Як видно з долучених до скарги копій оскаржуваних судових рішень, судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема, було встановлено, що 
ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні магазину, напали на продавчиню ОСОБА_7 . ОСОБА_4 схопив потерпілу і повалив на крісло, де її утримував, погрожуючи ножем, а 
ОСОБА_6 з прилавку забрав 720 грн і вийшов на вулицю спостерігати за прилеглою до місця вчинення злочину  територією з метою попередження появи сторонніх осіб. ОСОБА_4 , продовжуючи спільні з ОСОБА_6 злочинні дії, направлені на заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, демонструючи ніж і приставляючи його до шиї потерпілої та спричиняючи тілесні ушкодження, заволодів її майном і грошима на суму 1100 грн.
 
Відповідно до вимог ст. 26 КК співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення. Згідно з ч. 2 ст. 28 КК кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.
 
Досліджуючи доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту про відсутність попередньої змови обвинувачених на вчинення розбійного нападу на потерпілу з метою заволодіння її майном, апеляційний суд зазначив, що така версія спростовується показаннями потерпілої  ОСОБА_7 , яка у суді першої інстанції показала, що ОСОБА_6 і ОСОБА_4 діяли узгоджено: перший зробив вигляд, що має намір розрахуватися за квіти, проте, щойно вона  відкрила касу, вихопив звідти всі гроші та вибіг на вулицю, а ОСОБА_4 повалив її на стілець, де утримував її, погрожуючи ножем і вимагаючи гроші, після чого вкусив її за палець та наніс декілька ударів ліктем. В цей час до магазину знову зайшов ОСОБА_6 і сказав ОСОБА_4 , що треба йти, після чого останній забрав її сумку з речами і обидва втекли.
 
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що зазначені показання потерпілої ОСОБА_7 є детальними, послідовними і повною мірою узгоджуються з показаннями засудженого ОСОБА_6 , які той давав у ході слідчого експерименту та які зводилися до того, що вони з ОСОБА_4 прийшли до магазину квітів саме з умислом на заволодіння майном, яке там знаходиться. Коли він побачив, куди потерпіла ховає гроші, тут же схопив їх і вийшов на вулицю, а ОСОБА_4 в цей момент застосував фізичну силу до потерпілої з метою завадити їй чинити опір. Коли ОСОБА_6 знову зайшов до магазину, то побачив у ОСОБА_4 в одній руці ніж, яким останній погрожував потерпілій, а іншою рукою наносив їй тілесні ушкодження. Після цього вони втекли із сумкою потерпілої.
 
Наведені, а також інші докази на які суд послався у вироку та яким надав належну оцінку, свідчать про обґрунтованість висновків місцевого суду (з яким правильно погодився й апеляційний суд) про те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_6 діяли як співвиконавці кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_7 , оскільки їхні дії свідчили про спільність умислу, спрямованого на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном,  поєднаний із насильством, небезпечним для життя потерпілої.
 
Отже, за встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_4 отримали правильну юридичну оцінку за ч. 2 ст. 187 КК.
 
Щодо призначеного покарання.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди скаржника із незастосуванням судами до нього положень статей 50, 65 КК. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.
 
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , врахував характер, ступінь тяжкості вчинених ним  кримінальних правопорушень, що відповідно до положень ст. 12 КК є тяжкими, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий за скоєння тяжких злочинів, офіційно не працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно, його відношення до скоєного. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття 
 ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
 
З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій статей, за якими його засуджено. 
 
Покарання, призначене ОСОБА_4 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. 
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 07 липня 2022 року, враховуючи всі обставини справи, залишив рішення місцевого суду без змін.
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною, вмотивованою та обґрунтованою.
 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого при постановленні оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено.
 
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
 
постановила:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 липня 2022 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

 
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                           ОСОБА_3