Справа № 308/10432/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

27 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:                                                        головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача),                                 суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,                                                        з участю секретаря Савинець В.Ю.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1  та адвоката Сільваші Володимира Миколайовича в інтересах ОСОБА_2  на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2022 року (у складі судді Данка В.Й.) за позовом  ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Данюк Леся Василівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та припинення права власності, - 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2022 р. ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Батрина С.В., звернувся до суду з позовом, у якому після зміни предмета позову (т.1, а.с.238-239) просив:
-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 17.09.2015 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данюк Л.В. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 727967521101);
-припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 727967521101, номер запису про право власності – 11224474, дата і час державної реєстрації - 17.09.2015 р., підстава внесення запису – рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер – 24532381 від 17.09.2015 р.
Заявлені вимоги обґрунтовані наступними обставинами.
13.01.2014 р. між ОСОБА_1 (позичальник) і ОСОБА_3 (позикодавець) та за згодою дружини позичальника – ОСОБА_4 , був укладений нотаріально посвідчений договір позики на суму 909370 грн. (еквівалент – 110000 доларів США) строком до 30.01.2015 р.
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 свої зобов`язання за вказаним договором не виконали, через що ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом порушеного права.
Так, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р. у справі № 308/13831/15-ц, яке залишено без змін постановою ВС від 18.07.2018 р., стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість на загальну суму в розмірі 4331497.19 грн., із якої 2783199.54 грн. – сума основного боргу, що еквівалентно 110000 доларів США за курсом НБУ станом на 27.04.2016 р., 1444671.17 грн. – сума пені за неповернення основного боргу, та 103626.51 грн. – три відсотки річних.
На виконання цього рішення ОСОБА_3 було видано виконавчий лист і відкрито виконавче провадження № 59327771 стосовно боржника ОСОБА_1 
19.04.2021 р. позивач дізнався, що ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 17.09.2015 р. відчужив на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .
Позивач вважає, що вказаний договір є фраудаторним, оскільки його укладено після виникнення у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позикових правовідносин і після настання кінцевого строку повернення позики, тобто ОСОБА_1 скористався правом розпорядження майном на шкоду ОСОБА_3 задля уникнення сплати боргу та звернення стягнення на майно.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.11.2022 р. позовні вимоги задоволено повністю:
-визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , № 508 від 17.09.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данюк Л.В.;
-припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 727967521101; номер запису про право власності: 11224474; дата та час державної реєстрації: 17.09.2015 19:10:10; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 24532381 від 17.09.2015 р.);
-стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , судовий збір у розмірі 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн. 50коп;
-стягнуто з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , судовий збір у розмірі 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн. 50коп.;
-скасовано арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , накладений на підставі ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2022 р.
Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовних вимог.
У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Сільваші В.М., просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Посилаються на грубе порушення судом норм матеріального права, однобічне проведення судового розгляду, що призвело до покладення в основу рішення виключно доказів, на які покликався позивач.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-спірна квартира була обтяжена іпотекою банку для забезпечення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_4 ;
-договір позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не може виконувати функцію забезпечення виконання зобов`язань, оскільки останній звернувся до суду про стягнення боргу 23.11.2015 р., тобто через майже 2.5 місяці після укладення оспорюваного договору та переходу права власності до нового власника (17.09.2015 р.), а борг виник лише 16.11.2016 р. на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р. у справі № 308/13831/15-ц;
-продана спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і відчужена за їх згодою;
-оспорюваний договір купівлі-продажу не вплинув на платоспроможність боржника ОСОБА_1 , оскільки на момент укладення договору позики той володів також квартирами АДРЕСА_6 і АДРЕСА_7 , житловим будинком загальною площею 275.1 кв. м по АДРЕСА_8 та автомобілем Volksvagen Caravelle;
-визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири буде очевидним і грубим порушенням права власності ОСОБА_2 ;
-поза увагою суду залишився і той факт, що позивач звернувся до суду з позовом через 7 років після його укладення;
-суд без достатньої правової підстави перебрав на себе функції державного реєстратора, припинивши право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.
У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване і прийняти нове про відмову в позові.
Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:
-суд у своєму рішенні повністю перекрутив фактичні обставини справи та умови укладення договору купівлі-продажу спірної квартири;
-висновок суду першої інстанції про те, що кошти були сплачені ОСОБА_2 не ОСОБА_1 як продавцю квартири, спростовується фактом належності цієї квартири на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 , у зв`язку з чим твердження про те, що спірна квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_1 є неправдивим;
-суд не взяв до уваги, що жодні інтереси позивача ОСОБА_3 не порушувалися і не могли бути порушені, так як фактично права на спірну квартиру були в ОТП Банку як іпотекодержателя;
-позиція позивача про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фраудаторним правочином, є надуманим і таким, що шкодить новому законному власнику квартири – ОСОБА_2 , якою був погашений перед Банком сімейний кредит подружжя ОСОБА_5 .
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвокат Батрин С.В. в інтересах ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг і залишити рішення суду першої інстанції у силі (т.2, а.с.159-174, 188-209).
Узагальнені заперечення зводяться до необґрунтованості апеляційних тверджень, які не спростовують доводи позивача щодо фраудаторності правочину.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 адвокат Сільваші В.М. в інтересах останньої указує, що наведені у відзиві заперечення не спростовують доводів апеляційної скарги і за своїм змістом аналогічні позовній заяві (т.2, а.с.212-215).
У письмовому запереченні на відповідь ОСОБА_2 на відзив ОСОБА_3 адвокат Батрин С.В. зазначає про те, що відповідь на відзив є необґрунтованою і містить безпідставні твердження, які спростовуються обставинами справи (т.3, а.с.1-4).
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник – адвокат Сільваші В.М., підтримали подану ними апеляційну скаргу в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_3 – адвокат Діовші А.Я., не визнав апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із підстав, наведених у письмових відзивах на скарги.
Решта учасників справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованим повідомленнями про вручення поштового відправлення (судової повістки), довідкою про доставку електронного листа, довідками про доставку повідомлення у додаток «Viber» і довідками про доставку SMS (т.3, а.с.59-65).
Приватний нотаріус Данюк Л.В. подала до апеляційного суду повідомлення про розгляд справи за її відсутності.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції у цілому та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові з таких мотивів.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості й доведеності заявлених вимог, установивши наступні факти й обставини.
12.13.01.2014 р. позивач як позикодавець та ОСОБА_1 як позичальник уклали договір позики від № 90, згідно з пунктом 1 якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 909370 грн., що еквівалентно 110000 доларів США за середньо-банківським курсом станом на день укладення договору, із зобов`язанням повернути грошові кошти терміном до 30.01.2015 р.
Як встановлено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р. по справі № 308/13831/15-ц, ОСОБА_3 у зв`язку з непогашенням заборгованості за вказаним договором позики 23.11.2015 р. звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження № НОМЕР_4 від 29.01.2000 р.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.09.2016 р. по справі № 308/13831/15-ц у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено повністю.
Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 18.07.2018 р., апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.09.2016 р. скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову, яким, зокрема, стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість на загальну суму 4331497 грн.19 коп., з якої сума 2783199,54 грн. – основний борг, що еквівалентно сумі 110000 доларів США за курсом НБУ станом на 27.04.2016; сума 1444671,17 грн. – пеня за неповернення основного боргу, та сума 103626,51 грн. – 3% річних.
20.12.09.2018 р. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист № 308/13831/15-ц, який у подальшому позивачем був пред`явлений до виконання.
11.06.2019 р. приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Лукечею О.В. відкрито виконавче провадження ВП № 59327771 та винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
15.04.2021 р. представник позивача звернувся до приватного виконавця Лукечі О.В. із заявою б/н, у якій, посилаючись на відомості, відображені в інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 252878162, просив звернути стягнення на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме – квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_7 .
У відповідь на звернення приватний виконавець Лукеча О.В. листом № 2530 від 19.04.2021 р. повідомив про неможливість звернення стягнення на зазначене майно, позаяк квартири АДРЕСА_6 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_7 , не належать боржнику, про що долучені інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 253201764, сформованої 19.04.2021 р., власником квартири АДРЕСА_2 , значиться ОСОБА_2 . Підстава для державної реєстрації – договір купівлі-продажу від 17.09.2015 р. № 508. Указана обставина підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 306353639 від 02.08.2022 р.
На момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 був одноосібним власником квартири АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою № 37/7 від 01.09.2015 р., виданою КНП «Житловий ремонтно-експлуатаційний район № 4», та засвідчується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10.01.2008 р., виданим на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 422 від 28.11.2007 р., відповідно до якого квартира за вказаною адресою перебуває лише у власності ОСОБА_1 (частка становить 1/1).
Окрім того, перебування спірної квартири на праві власності виключно ОСОБА_1 на момент її відчуження випливає також із відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 44062448 від 17.09.2015 р., яка отримана судом внаслідок витребування матеріалів нотаріальної справи під час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу.
Спірна квартира була предметом договору іпотеки № PCNL-800/058/2007 від 24.05.2007 р. між ОСОБА_1 і закритим акціонерним товариством «ОТП БАНК» і забезпечувала виконання ОСОБА_4 узятих на себе боргових зобов`язань за кредитними договорами.
17.09.2015 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений попередній договір № 504, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_1 зобов`язався не пізніше 26.09.2015 р. продати ОСОБА_2 , а така зобов`язувалася купити у ОСОБА_1 спірну квартиру. При цьому підготовкою та збором (отримання) документів, необхідних для укладання договору купівлі-продажу буде займатися ОСОБА_1 .
Згідно з п.п.2, 3, 4 цього договору купівля-продаж квартири мала бути вчинена за суму, яка на день підписання договору становитиме еквівалент 23000 доларів США за офіційним курсом НБУ; на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 21822,50 грн., що еквівалентом сумі 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ. Сторони погодили, що сплачена сума розцінюється в якості забезпечувального платежу в рахунок наступного договору купівлі-продажу; при оформленні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцеві, буде зменшена на суму переданого за попереднім договором забезпечувального платежу та має становити на день підписання договору еквівалент 22000 доларів США за офіційним курсом НБУ.
У матеріалах справи наявні дві копії письмових розписок б/н від 31.12.2013 р. та від 27.01.2014 р., з тексту яких вбачається, що ОСОБА_4 30.12.2013 р. та 27.01.2014 р. отримала грошові кошти по 1000 доларів США в якості авансу та додатку до авансу за квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_5 . Підписантами розписок були ОСОБА_4 і ОСОБА_6 .
Згідно з квитанцією № 8001350147 б/д від 17.09.2015 р. ОСОБА_2 продано іноземну валюту в розмірі 21000 доларів США, що еквівалентно 476700 грн. за курсом банківської установи, яка проводила валютно-обмінну операцію.
Відповідно до платіжного доручення № 2 від 17.09.2015 р. ОСОБА_2 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 88400 грн. для погашення кредиту № 800/066/2006 від 19.09.2006 р. та № 800/058/2007 від 24.05.2007 р.
17.09.2015 р. у зв`язку з погашенням ОСОБА_4 заборгованостей за кредитними договорами № CNL-800/066/2006 від 19.09.2006 р. та № CNL-800/058/2007 від 21.05.2007 р. РВ АТ «ОТП Банк» у м. Ужгороді видано довідку за вих. № 800-5/275 та вих. № 800-5/276, у яких банк просив припинити іпотеку та зняти заборону відчуження спірної квартири, встановленої на підставі іпотечних договорів № PCNL-800/066/2006 від 19.09.2006 р. та № PCNL-800/058/2007 від 21.05.2007 р.
17.09.2015 р. третя особа припинила іпотеку та зняла заборону на відчуження спірної квартири, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 44064475 та № 44064157, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 44065020 та № 44064765.
Того ж дня, тобто 17.09.2015 р., між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладено договір купівлі-продажу № 508, предметом якого стала двокімнатна квартира АДРЕСА_10 .
Продаж квартири АДРЕСА_6 учинено за 411000 грн. (відповідно до звіту про оцінку ринкової вартості квартири), які покупець сплатила, а продавець отримав повністю до підписання договору, що підтверджується платіжним доручення № 1 від 17.09.2015 р. акціонерного товариства «ОТП Банк» м. Ужгород.
Реєстраційні дії щодо внесення запису про право власності вчинено третьою особою 17.09.2015 р. о 18:23:35, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 44065413 від 17.09.2015. 
Можливість виконання виконавчого документа № 308/1383/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості фактично залежить від майнового стану останнього, а тому, на переконання суду, позивач цілком обґрунтовано може ставити питання про правомірність відчуження ОСОБА_1 належного йому майна, оскільки вказані обставини безпосередньо впливають на можливість звернення стягнення на таке майно та задоволення майнових інтересів ОСОБА_3 , позаяк відчуження ОСОБА_1 нерухомого майна унеможливлює звернення стягнення на таке майно.
Тобто, позивач наділений ознаками юридичної заінтересованості та вправі ініціювати питання про недійсність договору купівлі-продажу № 508 від 17.09.2015 р. як фраудаторного.
Так, оспорюваний договір між відповідачами укладено 17.09.2015 р. Водночас, грошові кошти, отримані ОСОБА_1 на підставі договору позики № 90 від 13.01.2014 р., мали бути повернуті до 30.01.2015 р.
Отже, оспорюваний договір купівлі-продажу про відчуження об`єкта нерухомості укладено після настання строку виконання грошового зобов`язання за договором позики. Понад це, після спливу відповідного строку і до 17.09.2015 р. ОСОБА_1 продовжив ігнорувати виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів, отриманих за вказаним договором позики.
Суд критично оцінив посилання представника ОСОБА_2 на розписки від 31.12.2013 р. та від 27.01.2014 р. як на підставу для підтвердження реальності наміру придбання у сім`ї ОСОБА_5 нерухомості для облаштування магазину ще у 2013 р.
У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження родинних або сімейних зв`язків між відповідачами, проте відсутність кровної спорідненості контрагентів автоматично не нівелює доводів представника позивача про узгодженість дій відповідачів.
У вимірі аналізованого критерію фраудаторності той факт, що відповідно до платіжного доручення № 2 від 17.09.2015 р. ОСОБА_2 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 88400 грн. (переказ коштів для погашення кредиту № 800/066/2006 від 19.09.2006 р. та № 800/058/2007 від 24.05.2007 р.), яка не охоплювалася ціною квартири за оспорюваним договором, то вкрай нетиповою є ситуація, коли незнайома чи малознайома людина платить за борговими зобов`язаннями іншої, чужої для неї, особи.
У матеріалах справи також відсутні будь-які докази на підтвердження економічної обґрунтованості термінового відчуження спірної нерухомості, тобто обставинами справи не підтверджується, що дійсна мета відчуження квартири АДРЕСА_6 є іншою, аніж зміна її власника, спрямована унеможливити подальше звернення стягнення на відповідну квартиру.
Оскільки виконавче провадження ВП № 59327771 на момент розгляду та вирішення цієї справи не є закінченим, а укладення ОСОБА_1 оспорюваного договору зумовило наслідок у вигляді зменшення обсягу майна, на яке може бути звернуто стягнення з метою виконання виконавчого листа № 308/13831/15-ц, то наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок між укладенням оспорюваного договору та задоволенням прав позивача як кредитора за договором позики шляхом отримання належних йому сум, присуджених рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2016 по справі № 308/13831/15-ц, виходячи з приписів ст. 625 ЦК України.
Отже, дослідивши обставини щодо моменту укладення оспорюваного договору, взаємовідносин між контрагентами договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 , а також між відповідачем ОСОБА_2 і дружиною ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , беручи до уваги відсутність обґрунтування економічної доцільності невідкладного відчуження спірної нерухомості, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір відповідає ознакам фраудаторності.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із указаним висновком через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права (неналежна оцінка доказів).
Згідно з положеннями ст. 263 ч.1, 2, 5 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Так, за приписами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Предметом правового аналізу під час апеляційного перегляду справи є лише питання фраудаторності оспорюваного договору купівлі-продажу, оскільки припинення права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру є похідною вимогою, а з приводу таких обставин як співвідношення ціни спірної квартири за попереднім договором і договором купівлі-продажу, вартість спірної квартири, повна оплата за неї, відсутність ознак фіктивності оспорюваного правочину та протиправність дій нотаріуса висновки суду першої інстанції позивачем не оскаржені.
Згідно з положеннями ч.3 ст. 13 Цивільного Кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст. 3 Цивільного Кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним.
Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою — третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У силу частин першої — третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
За приписами ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з постановою Великої палати Верховного суду по справі № 369/11268/16-ц від 03.07.2019 р. «Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року N 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII «Про виконавче провадження»)».
Решта випадків законодавчо не врегульовано, проте можливість визнання правочину фраудаторним ґрунтується на правових висновках Верховного суду, які за приписами ЦПК України є обов`язковими для застосування у судовій практиці.
У спірних правовідносинах предметом судового аналізу є договір купівлі-продажу квартири, тобто оплатний правочин.
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
Щодо оплатних договорів Верховний Суд України у своїй постанові від 30.03.2021 р. (справа №755/17944/18), вирішуючи питання про наявність підстав для визнання їх недійсним (зазвичай це стосується договорів купівлі-продажу), крім підстав наведених для безоплатних договорів, враховують таке:
-момент укладення договору (зокрема, після відкриття провадження, відмови у забезпеченні позову і до першого судового засідання у справі про стягнення коштів);
-контрагента, з яким боржник укладає оспорюваний договір (родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа);
-ціну (ринкова/неринкова);
-наявність/відсутність плати за продане майно;
-чи після відчуження спірного майна в боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Так, у постанові від 19.05.2021 р. по справі № 693/624/19 Верховний Суд застосував цю конструкцію, врахувавши момент учинення договорів (після відкриття провадження, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні в справі), контрагента, з яким боржник вчинив оспорювані договори (який був учасником товариства - боржника), ціну в оспорюваних договорах купівлі-продажу (майно було продано за мізерну ціну), сформулював висновок, що боржник діяв очевидно недобросовісно та зловжив правами, оскільки вчинив оспорювані договори, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вжив право на зло».
Колегія суддів апеляційного суду, співвідносячи наведені Верховним Судом критерії фраудаторності оплатного правочину з фактичними обставинами справи, дійшла висновку про відсутність достатніх підстав для визнання оспорюваного позивачем договору купівлі-продажу квартири фраудаторним у зв`язку з наступним.
1.Момент укладення договору.
Відповідач ОСОБА_1 із 29.01.2000 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (т.1, а.с.88), а відповідач ОСОБА_2 із 13.09.2003 р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (т.1, а.с.90, 168). 
ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_3 , є фізичною особою-підприємцем, видами діяльності якої є виробництво і роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах (т.1, а.с.169-172). 
15.09.2008 р. ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_11 , яку згодом реконструювала під торгово-офісні приміщення із влаштування входу з вулиці (т.2, а.с.95, 97, т.1, а.с.197-210), а 09.10.2014 р. ОСОБА_6 купив від ОСОБА_8 (колишня дружина ОСОБА_9 ) двокімнатну квартиру АДРЕСА_12 , яка є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 (т.1, а.с.175-181). 
Квартира АДРЕСА_2 (спірна квартира) до 17.09.2015 р. (день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) була предметом іпотеки за договорами іпотеки від 19.09.2006 р. і від 24.05.2007 р. між ОСОБА_1 і банківськими установами, укладеними в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 (дружиною ОСОБА_1 ) узятих на себе зобов`язань за кредитними договорами. 
Згідно з розпискою від 31.12.2013 р. ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 аванс у розмірі 1000 доларів США від загальної суми 25000 доларів США за квартиру по АДРЕСА_5 , а 27.01.2014 р. – отримала додаток до авансу в розмірі 1000 доларів США (залишок склав 23000 доларів США) від вартості майна, яке купує ОСОБА_6 за вказаною адресою (т.1, а.с.173-174).
Відповідно до звіту про оцінку майна від 31.08.2015 р. оціночна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_2 склала 411000 грн. (т.1, .а.с.96-115).
Відповідно до квитанції № 8001350147 про здійснення валютно-обмінної операції від 17.09.2015 р. ОСОБА_2 обміняла 21000 доларів США на 476700 грн. (т.1, а.с.191).
Згідно з квитанціями АТ ОТП Банк № 800Т012REO та № 800T01RDX від 17.09.2015 р. ОСОБА_2 здійснила транзакції на суми 88400 грн. і 411000 грн., а саме: 88400 грн. платник ОСОБА_2 переказала для погашення кредиту ОСОБА_4 за № 800/066/2006 від 19.09.2006 р. та № 800/058/2007 від 24.05.2007 р., а 411000 грн. – як розрахунок між сторонами за договором купівлі-продажу квартири у АДРЕСА_5 (т.1, а.с.188-191).
17.09.2015 р. ОТП Банк як іпотекодержатель спірної квартири звернувся до Реєстраційної служби Ужгородського МРУЮ в Закарпатській області з листами № 275 і № 276 про припинення іпотеки та зняття заборони відчуження квартири АДРЕСА_2 (власник – ОСОБА_1 ) за договорами іпотеки № PCNL-800/066/2006 від 19.09.2006 р. і № PCNL-800/058/2007 від 24.05.2007 р. у зв`язку з погашенням ОСОБА_4 заборгованості за кредитними договорами № CNL-800/066/2006 від 19.09.2006 р. і № CNL-800/058/2007 від 24.05.2007 р. (т.1, а.с.121-124).
На підставі цих листів-довідок ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Данюк Л.В. про припинення іпотеки та зняття заборони відчуження указаної квартири (т.1, а.с.125).
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження та про реєстрацію іпотеки обтяження на квартиру АДРЕСА_6 та іпотеку припинено 17.09.2015 р. (т.1, а.с.126-129).         
17.09.2015 р. між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за згодою інших із подружжя був укладений попередній договір щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 терміном не пізніше 26.09.2015 р. за суму, яка на день підписання договору складатиме 23000 доларів США (т.1, а.с.182-183).
Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_1 (продавець) і ОСОБА_2 (покупець) укладений 17.09.2015 р. за письмовою згодою ОСОБА_6 (чоловіка ОСОБА_2 ) і ОСОБА_4 (дружини ОСОБА_1 ), оскільки вказана квартира набута ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти і є їх спільною сумісною власністю. У цьому аспекті зареєстроване право власності лише на ОСОБА_1 не змінює правового статусу вказаного майна, через що довід позивача та висновок суду першої інстанції про належність квартири одноосібно ОСОБА_1 суперечить обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють питання спільної сумісної власності подружжя (т.1, а.с.86-89, 184-185).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.09.2015 р. право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано на ОСОБА_2 (т.1, а.с.187).
З іншого боку, договір позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 909370 грн. (еквівалент – 110000 доларів США) на строк до 30.01.2015 р. укладений 13.01.2014 р., тобто вже після отримання ОСОБА_4 авансу в розмірі 1000 доларів США від загальної суми 25000 доларів США за майбутню купівлю-продаж квартири по АДРЕСА_5 .
Відповідно до пунктів 9, 11 цього договору якщо позичальник не поверне позику протягом строку, встановленого цим договором, або поверне тільки її частину, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред`явити договір до стягнення, в тому числі шляхом учинення виконавчого напису нотаріуса. Позикодавець має право звернути стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке згідно із законодавством України може бути звернене стягнення.
26.10.2015 р. приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Семен Ю.Ю. учинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на загальну суму 2718849.80 грн. (виконавчий документ повернуто стягувачу та повторно ним для виконання не пред`являвся).
23.11.2015 р. ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2016 р. у позові було відмовлено, проте рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16.11.2016 р., яке залишено без змін касаційною інстанцією, позов задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість на загальну суму 4331497,19 грн., із якої 2783199.54 грн. – основний борг (т.1, а.с.18-34).
На виконання цього рішення 12.09.2018 р. Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист № 308/13831/15-ц.
2.Контрагент, з яким боржник укладає оспорюваний договір (родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
З цього приводу встановлено та не заперечується, що ОСОБА_2 (а також її чоловік – ОСОБА_6 ) не є родичами ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 . 
Висновок суду першої інстанції про те, що відсутність кровної спорідненості контрагентів автоматично не нівелює доводів представника позивача про узгодженість дій відповідачів, ґрунтується на припущеннях.
3.Ціна (ринкова/неринкова).
4.наявність/відсутність плати за продане майно.
Відповідно до пунктів 6, 7 договору купівлі-продажу між ОСОБА_9 і ОСОБА_2 від 17.09.2015 р. продаж спірної квартири вчинено за 411000 грн., які покупець сплатила, а продавець отримав повністю до підписання цього договору, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 17.09.2015 р. АТ «ОТП Банк». Згідно зі звітом про оцінку майна, виконаного ПП «Аргумент» від 31.08.2015 р. оціночна (ринкова) вартість квартири складає 411000 грн.
Тобто, спірна квартира була реально відчужена за ринковою ціною, з чим погодився суд першої інстанції, а позивач рішення суду в цій частині не оскаржив.
5.Чи після відчуження спірного майна в боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Як видно з матеріалів справи, після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири у власності подружжя  ОСОБА_11  (солідарних боржників) знаходився житловий будинок АДРЕСА_8 загальною площею 275.1 кв. м, на який ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 25.11.3015 р. і накладався арешт за заявою ОСОБА_3  у порядку забезпечення його позову до  ОСОБА_1  і ОСОБА_4  про стягнення заборгованості за договором позики (т.2, а.с.98), який згодом був реалізований на електронних торгах у межах виконавчого провадження, а також транспортний засіб Volksvagen Caravelle.
Підсумовуючи наведене, а саме те, що:
-намір ОСОБА_2 щодо майбутньої купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 реально започаткований ще у грудні 2013 р. і продовжився у січні 2014 р.;
-договір позики між ОСОБА_3  та ОСОБА_1  укладений 13.01.2014 р. строком до 30.01.2015 р., однак виконавчий напис про стягнення з  ОСОБА_1  заборгованості учинений 26.10.2015 р., а з відповідним позовом ОСОБА_3 звернувся у суд лише 23.11.2015 р., тобто вже після укладення оспорюваного договору;
-указаний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 і ОСОБА_4 був забезпечений за заявою позивача шляхом накладення арешту лише на житловий будинок АДРЕСА_8 загальною площею 275.1 кв. м, який і був реалізований у межах виконавчого провадження;
-судове рішення про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 було ухвалене 16.11.2016 р., і залишене без змін постановою Верховного суду від 18.07.2018 р.;
-виконавчий лист № 308/13831/15-ц виданий Ужгородським міськрайонним судом 12.09.2018 р.;
- ОСОБА_2 (а також її чоловік – ОСОБА_6 ) не є родичами ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 ;
-спірна квартира була реально відчужена за ринковою ціною і ознак фіктивності правочину судом не встановлено;
-після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу в подружжя ОСОБА_5 залишалося у власності інше майно (житловий будинок і транспортний засіб);
-спірна квартира була предметом іпотеки, обтяження на які припинені 17.09.2015 р. у зв`язку з погашенням банківської заборгованості  ОСОБА_4  завдяки грошовим коштам, отриманим від  ОСОБА_2  (т.1, а.с.126-129), оскільки в протилежному випадку саме банк, а не  ОСОБА_3 , мав першочергове право як іпотекодержатель на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки (спірної квартири),
колегія суддів не вбачає підстав для висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 безумовно укладений задля ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань за договором позики перед ОСОБА_3 , який як позивач не надав доказів у підтвердження того, що оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчинений виключно на шкоду йому як кредитору.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1, п.2, п.3, п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_3 – відмовити.
З приводу розподілу судових витрат колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України витрати, понесені апелянтами за подачу апеляційних скарг, належить покласти на ОСОБА_3 (позивача).
       Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1, п.2. п.3, п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ: 
1.Апеляційні скарги ОСОБА_1 та адвоката Сільваші Володимира Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.                                                                         2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 листопада 2022 року скасувати.                                                                                          3.У позові ОСОБА_3 відмовити.                         4.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3036 (три тисячі тридцять шість) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки та на користь ОСОБА_2 3036 (три тисячі тридцять шість) гривень 74 (сімдесят чотири) копійки у відшкодування судового збору.                                                                                         5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         6.Повне судове рішення складено 11.07.2023 р. 
Судді: