ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 р. 	Справа № 520/7699/22	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Присяжнюк О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Харківській області та Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Полях Н.А.)  від 10.01.2023  року (повний текст рішення складено 10.01.2023 року) по справі № 520/7699/22
за позовом             ОСОБА_1     
до            Головного управління Національної поліції в Харківській області,  Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України              
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 05.03.2017;
- зобов`язати ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з 07.11.2015 по 05.03.2017;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.03.2017 по 30.11.2017;
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 06.03.2017 по 30.11.2017;
- визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській областіщодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 07.11.2015 по 05.03.2017;
- зобов`язати ГУНП в Харківській області встановити, нарахувати та виплатити позивачу, надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період 07.11.2015 по 05.03.2017;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.03.2017 по 10.06.2021;
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України встановити, нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період 22.03.2017 по 10.06.2021;
- визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській областіщодо не нарахування та невиплати позивачу доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 01.01.2016 до 05.03.2017;
- зобов`язати ГУНП в Харківській областінарахувати та виплатити позивачу доплату за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 01.01.2016 до 05.03.2017;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб на загальну суму 53363,45 гривень;
- зобов`язати Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб на загальну суму 53363,45 гривень.
В обґрунтування позову зазначив, що до дня виключення позивача зі списку особового складу, відповідачі не здійснили з позивачем розрахунок за усіма видами забезпечення, зокрема з фінансового забезпечення. На підставі викладеного просив задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про залишення позовної заяви без розгляду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2023 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року.
Зобов`язано ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року.
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.03.2017 року по 31.10.2017 року.
Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 06.03.2017 року по 31.10.2017 року.
Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській області         щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року.
Зобов`язано ГУНП в Харківській області встановити, нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період 07.11.2015 року по 05.03.2017 року.
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу    надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.03.2017 року по 10.06.2021 року.
Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України встановити, нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період 22.03.2017 року по 10.06.2021 року.
Визнано протиправною бездіяльність ГУНП в Харківській областіщодо не нарахування та невиплати позивачу доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 01.01.2016 року по 05.03.2017 року.
Зобов`язано ГУНП в Харківській областінарахувати та виплатити позивачу доплату за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 01.01.2016 року по 05.03.2017 року.
Визнано протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб.
Зобов`язано Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб.
У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на користь позивача суму судового збору у розмірі 992,40 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головним управлінням Національної поліції в Харківській області та Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України подано апеляційні скарги.
Головне  управління Національної поліції в Харківській області в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Харківській області    щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року та зобов`язання ГУНП в Харківській області встановити, нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період 07.11.2015 року по 05.03.2017 року, ухваливши в цій часині нове рішення про відмову у їх задоволенні.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на відсутність правових підстав для нарахування позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за відсутності наказів про встановлення такої надбавки за займаною посадою.
Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України в апеляційній скарзі просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким залишити позов без розгляду, а у випадку відмови у залишенні позову без розгляду - відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність протиправної бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.03.2017 року по 31.10.2017 року; щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу    надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.03.2017 року по 10.06.2021 року, а також щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб.
Зазначив, що фінансування та виплата індексації грошового забезпечення проводиться лише після набрання чинності постанови Кабінету України від 18.10.2017 №782 «Про внесення змін до пункту 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення», якою було внесено зміни до п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, а саме доповнено перелік осіб, доходи яких індексуються відповідно до цього Порядку (доповнено фразою «грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби»). До моменту набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017 №782 у Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України не було підстав здійснювати нарахування індексації грошового забезпечення, оскільки Порядок проведення індексації грошових доходів населення у пункті 2 не містив грошового забезпечення поліцейських, як грошового доходу, який не має разового характеру та який підлягає індексації.Щодо встановлення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.03.2017 року по 10.06.2021 року, наголосив на тому, що мотивований рапорт керівник означає рапорт, в якому відображено, що особа постійно працює із секретною інформацією або її носіями. Ураховуючи відсутність мотивованого рапорту керівника Харківського управління, погодженого з режимно-секретним органом, про установлення ОСОБА_1 надбавки за службу в умовах режимних обмежень, Департаментом відповідний наказ не видавався та така надбавка останньому не встановлювалася, в силу обов`язку діяти в межах повноважень та у спосіб, визначених законодавством України. Зазначив, що грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року. Крім того, зазначається, інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення або відрахування з грошового забезпечення коштів за кількість діб відпусток за час невідпрацьованої частини календарного року.  Також посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду із даним позовом.
Представник позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Сторони про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлялись.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач у період з 10.04.2006 по 06.11.2015 проходив службу в органах Внутрішніх справ України.
Наказом ГУНП в Харківській області від 07.11.2015 №47о/с ОСОБА_1 , в порядку пункту 9 розділу XV Закону України "Про Національну поліцію", прийнято на службу до ГУНП в Харківській області на посаду старшого слідчого Червонозаводського ВП Комінтернівського ВП (м.Харків) ГУНП в Харківській області.
Наказом ГУНП в Харківській області від 11.02.2016 року №53о/с ОСОБА_1 був переміщений на посаду начальника СВ ВП на станції Основа Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області.
Наказом ГУНП в Харківській області від 20.12.2016 року №569о/с ОСОБА_1 був переміщений на посаду заступника начальника відділення поліції на станції Основа Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області.
Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 10.03.2017 №63о/с ОСОБА_1 з 06.03.2017 призначений на посаду оперуповноваженого відділу моніторинг)  та аналізу управління внутрішньої безпеки в Харківській області Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.
Наказом Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 31.03.2017 року №75о/с ОСОБА_1 переміщений на посаду оперуповноваженого відділу оперативних розробок Харківського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.
Починаючи з 10.06.2021 на підставі наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України №175о/с від 08.06.2021 ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції згідно з пунктом 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з виплатою компенсації за 16 діб невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік.
На день звільнення, відповідно до наказу Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 08.06.2021 №175о/с ОСОБА_1 обчислені стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років 15 років 02 місяці 01 день, час навчання 02 роки 04 місяці 29 днів, вислуга років для виплати одноразової допомоги при звільненні 17 років 07 місяців 10 днів.
У червні 2021 року у зв`язку із звільненням зі служби ОСОБА_1 , відповідно до довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України за №180 від 10.12.2021 було нараховано 12331,10 гривень (без військового збору), які ним отримано.
Вказана сума складалась з відповідної частки щомісячного грошового забезпечення та компенсації за 16 діб невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік.
Вважаючи, що позивачу були виплачені суми грошового забезпечення не в повному обсязі, з метою отримання інформації про суми, належні (виплачені) ОСОБА_1 під час проходження служби та при звільненні, представник позивача звернувся із відповідними заявами до ГУНП в Харківській області та ДВБ НПУ.
Листом ГУНП в Харківській області від 26.11.2021 №336зі/119/05/29-2021 ОСОБА_1 направлено довідки про грошове забезпечення за періоди: з 07.11.2015 по 31.12.2015, з січня по грудень 2016 року та з січня по березень 2017 року.
Листом ГУНП в Харківській області від 14.12.2021 №22зі/119-63/01/12-2021 ОСОБА_1 направлено довідку щодо обліку несення ним служби в нічний час за період з січня 2016 року по лютий 2017 року.
Листом ДВБ НПУ від 13.12.2021 № 99зі/42-05ЦА/02-2021 ОСОБА_1 направлено довідку за № 180 від 10.12.2021 про нараховане грошове забезпечення за період з 06.03.2017 по 10.06.2021.
Листом ГУНП в Харківській області від 17.01.2022 № 10аз/119-12/01-2022 надано інформацію, відповідно до якої ОСОБА_1 не використовував щорічну оплачувану відпустку за 2016 рік та в період з 07.11.2015 по 06.03.2017 мав допуск до державної таємниці за формою 2, наданий розпорядженням УСБУ в Харківській області від 30.11.2012 №145д.
Листом ДВБ НПУ від 08.02.2022 за № 3 аз/42-05ЦА/02-22 надано інформацію, відповідно до якої ОСОБА_1 мав допуск до державної таємниці за формою 2 та наказом Харківського управління ДВБ НПУ від 22.03.2017 №6д йому надано доступ до державної таємниці (для роботи з інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" і "таємно"), а також опрацьовував відповідні документи; не використав 22 доби щорічної оплачуваної відпустки за 2017 рік, 37 діб за 2018 рік та 39 діб за 2020 рік.
Позивач вважаючи, що при звільненні йому не було нараховано в повному обсязі всі належні суми виплат, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності ГУНП в Харківській області щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року;   щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року; щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 01.01.2016 року по 05.03.2017 року, а також протиправної бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.03.2017 року по 31.10.2017 року;  щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу    надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період з 22.03.2017 року по 10.06.2021 року; щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про їх необґрунтованість.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).
З урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови у задоволенні  позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки не оскаржується жодною із сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Стосовно позовних вимог щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивачу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі по тексту - Закон №580-VIII).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону №580 Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Статтею 2 Закону №580 визначено завдання поліції, до яких віднесено надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 580 поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580 поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі ст.1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Приписами ст.2 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до ст.4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 - 103 відсотка).
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі - Порядок №1078; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01 січня 2016 року - 103 відсотка).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
За правилами пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Пунктом 6 Порядку №1078 встановлено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
При цьому, статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців незалежно від форми власності та виду юридичної особи. При цьому місяць, в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів), є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення.
В подальшому до Порядку №1078 внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 2017 року №782 та включено поліцейських до переліку категорій осіб, яким здійснюється індексація грошового забезпечення.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що індексація грошового забезпечення поліцейських повинна здійснюватися лише після 18 жовтня 2017 року, тобто з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України №782, є безпідставними, оскільки така індексація прямо передбачена положеннями Закону України "Про Національну поліцію" та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Окрім того, в силу положень частини другої статті 8 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.
Таким чином, позивач має право на проведення індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017.
Висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права, наведеним у постанові від 16.07.2020 року у справі №2140/1763/18.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у порушення вимог Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 відповідачі допустили протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення позивача за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 (ГУНП в Харківській області з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року; Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України з 06.03.2017 року по 31.10.2017 року).
Колегія суддів зазначає, що посилання апеляційної скарги в обґрунтування відмови у задоволенні вимог позову в наведеній вище частині, є необґрунтованими.
Стосовно задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб, колегія суддів вказує на таке.
Закон України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі по тексту - Закон України №504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР).
Крім того, аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Частиною четвертою статті 18 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії     їх соціального захисту" встановлено, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, учасникам війни та постраждалим учасникам Революції Гідності, які одночасно є особами, на яких поширюється чинність цього Закону згідно із статтею 10 цього Закону, видається одне посвідчення за їхнім вибором, у якому робиться відмітка про встановлення іншого правового статусу.
Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції, чинній з 06.06.2015) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Частиною першою статті третьої Закону №580-VIII визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами першою, другою і третьою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Статтею 60 Закону №580-VIII визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Наказом МВС України від 06.04.2016 №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських (далі по тексту - Порядок №260).
Приписи Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України, у тому числі здобувачам вищої освіти, яким присвоєно спеціальне звання поліції, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.
Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
З аналізу наведеного вище вбачається, що законодавством України не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас, надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Отже, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З урахуванням відсутності правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260, колегія суддів вважає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Аналіз приписів ч.1 ст.24 Закону №504/96-ВР і ч.1 ст. 83 КЗпП України дає підстави для висновку, що у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 19.01.2021 по справі №160/10875/19, а також у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 по справі №320/3843/20, від 26.05.2021 по справі №360/1362/20.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів не приймає довід апеляційної скарги відповідача про відсутність правових підстав для виплати спірної грошової компенсації за невикористані дні як основної, так і додаткової відпустки.
Доказів нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні основної щорічної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки представником відповідача до суду не надано, матеріали справи таких не містять.
Таким чином, позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані ним частини означених відпусток, проте, відповідач протиправно під час звільнення останнього її не виплатив.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб.
Стосовно задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу, а саме, ГУНП в Харківській області у період з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року та Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України за період з 22.03.2017 року по 10.06.2021 року, колегія суддів вказує на таке.
Згідно з п. 7 Розділу II Порядку №260 поліцейським, які проходять службу в умовах режимних обмежень та за своїми функціональними обов`язками постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв секретної інформації, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом охорони державної таємниці (далі - поліцейські, які проходять службу в умовах режимних обмежень), установлюється надбавка до посадових окладів залежно від ступеня секретності інформації:
відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків;
відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", -15 відсотків;
відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.
Установлення поліцейським надбавки за службу в умовах режимних обмежень здійснюється наказом керівника органу (міжрегіонального органу) поліції на підставі мотивованих рапортів заступників керівника органу - керівникам структурних або відокремлених підрозділів органу поліції, керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції - іншим поліцейським, погоджених з режимно-секретним органом, за умови надання допуску таким поліцейським та доступу до державної таємниці та постійної роботи з відомостями, що становлять державну таємницю.
Закон України "Про державну таємницю" регулює суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закон України "Про державну таємницю", залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно", а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 7 років; для форми 3 - 10 років.
Допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.
Частиною 7 статті 22 Закону України "Про державну таємницю" визначено, що надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.
Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст.26 Закону України "Про державну таємницю", скасування раніше наданого допуску до державної таємниці здійснюється органами Служби безпеки України у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, або після припинення громадянином діяльності, у зв`язку з якою йому було надано допуск, втрати ним громадянства або визнання його недієздатним на підставі інформації, здобутої органами Служби безпеки України або отриманої від державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.
Громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов`язану з державною таємницею, чи звільнено.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про державну таємницю",     у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених вимог закону, Кабінет Міністрів України постановою від 15.06.1994 року № 414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання                компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (далі - Положення № 414).
У пункті 1 Положення № 414 зазначено, що воно визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень).
Відповідно до п.2 Положення № 414, особам, які працюють в умовах режимних обмежень, крім працівників режимно-секретних органів, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), заробітної плати (у разі визначення законом її розміру) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.
Пунктом 5 Положення № 414 визначено, що такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють     постійний контроль за станом захисту державної таємниці.
Пунктом 6 Положення визначено, що Персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної     влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.
Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), заробітної плати (у разі визначення законом її розміру) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.
Виходячи з аналізу вказаних норм, надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Отже, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону України "Про державну таємницю" залежить від ступеня секретності.
Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.
Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону України "Про державну таємницю" виникає право на отримання компенсації.
Отже, положення статті 30 Закону України "Про державну таємницю", пунктів 2, 5 Положення №414 слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 25.04.2018 р. по справі №802/74/15-а
Для вирішення питання про те, чи умови праці особи передбачають роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, необхідно насамперед з`ясувати обсяг функціональних обов`язків цієї особи за посадою та умови (вимоги, критерії), яким повинна відповідати особа для того, щоб бути призначеною на цю посаду та/або виконувати роботу/завдання, пов`язані з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становить державну таємницю.
Вказаний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 25.07.2019 р. по справі №296/6615/17.
Тобто, якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер і умови її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов`язані з допуском до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов`язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням, про що видати відповідний розпорядчий документ.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 27.05.2020 р. по справі №806/2056/18.
При цьому, факт невиплати надбавки за роботу в умовах режимних обмежень не є і не може бути свідченням невиконання роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці (постанова Верховного Суду 28.01.2021 року по справі №240/229/20).
Як     вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що позивач у спірний період мав доступ до державної таємниці.
Так, згідно копії відповіді УРТЗІ ГУНП, доданої до листа ГУНП в Харківській області від 17.01.2022 року у відповідь на запит представника позивача, згідно відомостей Журналу реєстрації облікових карток громадян про надання допуску та доступу до державної таємниці, період з 07.11.2015 по 06.03.2013 ОСОБА_1 , під час перебування на посадах: слідчого Червонозаводського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області (з 07.11.2015 по 11.02.2016), начальника СВ ВП на станції Основа Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області (з 11.02.2016 по 20.12.2016), заступника начальник відділення - начальника СВ ВП на станції Основа Основ`янського ВП ГУНП Харківській області (з 20.12.2016 по 06.03.2017), мав допуск до державно таємниці за формою 2, наданий розпорядженням УСБУ в Харківській області. Посади старшого слідчого Червонозаводського ВП Комінтернівського ВГ ГУНП в Харківській області, начальника СВ ВП на станції Основа Комінтернівського ВП ГУНП в Харківській області і заступника начальника відділення - начальника СВ ВП на станції Основа Основ`янського ВП ГУНП у Харківській області передбачають наявність допуску та доступу до державної таємниці у зв`язку з їх включенням до номенклатури посад працівників перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці у цих підрозділах (а.с. 47).
Також, згідно листа Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 26.01.2022 року, позивач під час роботи в Харківському управлінні ДВБ НП України мав допуск до робіт, пов`язаних з держтаємницею, доступ до робіт, пов`язаних з держтаємницею, йому було надано наказом Харківського управління ДВБ НП України.
У 2017 році ОСОБА_1 опрацьовано документи, що мають гриф секретності цілком таємно/таємно: березень - 0, квітень - 0, травень - 0, червень - 1цт/бт, липень - 5т, серпень - 3т, вересень - 0, жовтень - 0, листопад - 1т, грудень - 12т. У 2018 році ОСОБА_1 опрацьовано документи, що мають гриф секретності цілком таємно/таємно: січень - 18т, лютий - 7т, березень - 6т, квітень - 12т (одночасно - 20.04.2018), травень - 7т, червень - 15т (одночасно - 15.06.2018), липень - 1т, серпень - 11т (одночасно - 23.08.2018), вересень - 19 (одночасно 06.09.2018), жовтень - 0, листопад - 1т, грудень - 2т. У 2019 році ОСОБА_1 опрацьовано документи, що мають гриф секретності цілком таємно/таємно: січень - 16т (одночасно - 23.01.2020), лютий - 27т (одночасно - 26 документів 18.02.2020 та 10 документів - 27.02.2020), березень - 1т, квітень - 4т, травень - 3т, червень - 6т, липень - 3т, серпень - 9т, вересень - 7т, жовтень - 9т, листопад - 4т, грудень - 2т. У 2020 році ОСОБА_1 опрацьовано документи, що мають гриф секретності цілком таємно/таємно: січень - 1цт/2т, лютий - 4т, березень - 2т, квітень - 2т, травень - 7т, червень - 6т, липень - 15т, серпень - 7т, вересень - 17т, жовтень - 2т, листопад - 6т, грудень - 17т. У 2021 році ОСОБА_1 опрацьовано документи, що мають гриф секретності цілком таємно/таємно: січень - 9т, лютий - 2т, березень - 4т, квітень - 4т, травень - 1т. (а.с. 40).
Сукупність вищевказаних фактичних обставин вказує на те, що позивач мав допуск до державної таємниці, а характер його роботи (служби) на відповідних посадах передбачав роботу по забезпеченню режиму таємності, а також роботу з документами, справами, матеріальними носіями інформації, які вимагають наявність доступу до державної таємниці, а отже є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби.
Матеріали справи не містять доказів того, що під час перебування позивача на вищевказаних посадах позивачу було скасовано доступ до державної таємниці.
Доводи відповідачів про відсутність правових підстав для нарахування позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за відсутності наказів про встановлення такої надбавки за займаною посадою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач мав допуск до державної таємниці, а характер її роботи (служби) передбачав роботу по забезпечення режиму таємності, а також роботу з документами, справами, матеріальними носіями інформації, які вимагають наявність доступу до державної таємниці, а отже є підставою для отримання позивачем надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період проходження служби на вказаних посадах.
Той факт, що відповідачами не видавалися накази про встановлення і виплату позивачу по справі надбавку за роботу в умовах режимних обмежень не може бути свідченням невиконання позивачем роботи, пов`язаної з доступом до державної таємниці і як наслідок невиплати цієї надбавки.
Посилання відповідачів на те, що наявність допуску до державної таємниці у позивача під час проходження служби не тягне за собою обов`язку автоматично нарахувати та виплачувати надбавку за роботу в умовах режимних обмежень, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у разі коли особа має відповідний доступ до державної таємниці і за умовами своєї професійної діяльності постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідачів на відсутність факту постійної праці позивача з відомостями, що становлять державну таємницю, оскільки в даному випадку поняття "постійно" не залежить від кількості виготовлених такою особою документів (значної або незначної кількості), або часу витраченого на роботу з такими документами, інформацією, а головним критерієм в даному випадку є наявність відповідного допуску до державної таємниці та практична реалізація права на такий допуск відповідно до функціональних обов`язків посадовою особою.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо не встановлення, не нарахування та не виплати позивачу надбавки за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу, а саме, ГУНП в Харківській області у період з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року та Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України за період з 22.03.2017 року по 10.06.2021 року.
Відповідно до ч. 2  ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було.
Як встановлено частиною 1  статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з 07.11.2015 року по 05.03.2017 року та встановити, нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період 07.11.2015 року по 05.03.2017 року, а також зобов`язання Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 06.03.2017 року по 31.10.2017 року; встановити, нарахувати та виплатити позивачу надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 відсотків посадового окладу за період 22.03.2017 року по 10.06.2021 року; нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані частини чергових оплачуваних відпусток за 2016 рік у кількості 36 діб, за 2017 рік у кількості 22 доби, за 2018 рік у кількості 37 діб та за 2020 рік у кількості 20 діб.
В зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції з приводу задоволення вказаної частини позовних вимог є законним та скасуванню не підлягає.
Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
При цьому, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Харківській області щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 01.01.2016 року по 05.03.2017 року та зобов`язання ГУНП в Харківській області нарахувати та виплатити позивачу доплату за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час за період з 01.01.2016 року по 05.03.2017 року не підлягає апеляційному перегляду, оскільки ГУНП в Харківській області не оскаржено, а апеляційна скарга Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України відповідних доводів в цій частині не містить.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню:1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом;2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Харківській області та Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2023року по справі №520/7699/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.  

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    О.В. Присяжнюк