Постанова
Іменем України
12 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 213/2822/21
провадження № 61-8846св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковалик Марина Федорівна, на заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 
2023 року у складі судді Попова В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2023 року у складі колегії суддів: 
Агєєва О. В., Кішкіної І. В., Корчистої О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 
 
Позовну заяву мотивовано тим, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя не склалося з тих підстав, що відповідач став вживати наркотичні препарати. Шлюб між сторонами у справі розірвано у 2011 році, з того часу відповідач з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на її утримання не надає, не піклується про її здоров`я та духовний розвиток, тобто свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. На даний момент донька ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю за місце роботи в Італії. Дитина знаходиться на її повному утриманні. 
У зв`язку з наведеним позивач просить позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено, які дії чи бездіяльність відповідача свідчать про його ухилення від виконання свого обов`язку з виховання дитини, які фактичні обставини впливають на виконання батьком своїх обов`язків, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків та їх ставлення до дитини, не встановлено, чи буде застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини. Оскільки позивачем не надано і матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від матеріального утримання дитини, суд також дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення аліментів.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2023 рокузаочне рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів та ухвалено нове в цій частині. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 липня 
2021 року і до досягнення дитиною повноліття. 
В іншій частині судове рішення залишено без змін.
 
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні його доньки і умисне ухилення від їх виконання. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Отже суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав помилковими висновки місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, оскільки сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Встановивши, що ОСОБА_3 тривалий час проживає окремо від батька, суд помилково відмовив у задоволенні позову у цій частині.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
До Верховного Суду 14 червня 2023 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав та ухвалити нове, яким позов задовольнити в цій частині.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року справа         № 520/8264/19.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки. Суди не звернули уваги на лист соціального працівника соціальної служби міста Больцано Італійської Республіки, відповідно до якого соціальна служба співпрацює ніколи не мала контактів з паном ОСОБА_5 та службі невідомо про прямі контакти між батьком і донькою ОСОБА_6 ; дочка визнає лише свою матір єдиною батьківською особою, не виражає жодного бажання контактувати з батьком, щодо якого має почуття розчарування, прийняття його хронічної та тривалої відсутності. Крім того, за позовом матері відповідача дитина була виселена із будинку у м. Кривому Розі, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 213/4914/21.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 18 листопада 2005 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу 
від 11 жовтня 2011 року. Від шлюбу у сторін народилася донька 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Згідно з наданими стороною позивача перекладами документів з італійської на українську мову, а саме відповіддю на заяву про надання допомоги 
від 19 травня 2021 року, підписану ОСОБА_7 , соціальним працівником соціальної служби Больцано, позивач з неповнолітньою донькою 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає в місті Больцано провінції Больцано в Італійській Республіці. Соціальна служба співпрацює з пані ОСОБА_10 з листопада 2018 року, ніколи не мала контактів з паном ОСОБА_5 , та службі невідомо про прямі контакти між батьком і донькою ОСОБА_6 . Дочка визнає лише свою матір єдиною батьківською особою, не виражає жодного бажання контактувати з батьком, щодо якого має почуття розчарування, прийняття його хронічної та тривалої відсутності. ОСОБА_11 співпрацювала дуже позитивно з соціальною службою, є уважною та відповідальною особою стосовно догляду за дітьми, економічно незалежною завдяки трудовій діяльності.
 
Згідно з довідкою голови вуличного комітету №5 за місцем реєстрації відповідача від 12 червня 2022 року, ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_1 ) не проживає, а мешкає в Італійській Республіці.
 
Орган опіки та піклування виконкому Інгулецького районної у місті ради у своєму повідомленні на ухвалу суду першої інстанції про витребування відповідного висновку від 15 лютого 2022 року зазначив про те, що оскільки відповідач хоч зареєстрований у м. Кривому Розі, однак проживає в Італійській Республиці, а тому неможливо з`ясувати його поведінку щодо участі у вихованні дитини, або ухиленні від виховання, та встановити, чи є така поведінка винною. При цьому орган опіки та піклування зазначив, що позовна заява та додані до неї документи не містять прямих доказів, на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про винну поведінку ОСОБА_2 про те, що він свідомо злісно ухиляється від участі у вихованні своєї дочки та не має підстав для прийняття рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 .
 
Згідно контекстної довідки про місце проживання та сімейний стан 
від 14 листопада 2022 року головне управління демографічної служби, враховуючи дані, внесені муніципалітетом Больцано, засвідчує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у родині з наступним складом: ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, то відповідно до статті 400 ЦПК України їх законність в іншій частині колегією суддів не перевіряється.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
 
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(параграф 57, 58). 
 
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).
 
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня                2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі                № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17,                      від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові                                  від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суди діяли у межах своєї дискреції.
 
Суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
 
Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судами не встановлено.
 
На зазначене звернув уваги також і орган опіки та піклування у своєму листі до суду від 15 червня 2022 року, в якому вказав, що позовна заява та додані до неї документи не містять прямих доказів, на підставі яких можна дійти до беззаперечного висновку про винну поведінку ОСОБА_2 про те, що він свідомо злісно ухиляється від участі у вихованні своєї дочки (а. с. 80). 
 
Враховуючи наведене, доводи позивача у касаційній скарзі про те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання дочки, самоусунувся від участі у її житті, а також про те, що відсутні докази невинуватості відповідача у невиконанні ним своїх обов`язків є помилковими, оскільки спростовується матеріалами справи та не відповідають фактичним обставинам справи.
 
Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав.
 
При цьому судами не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
 
Той факт, що на час розгляду справи малолітня ОСОБА_3 проживає окремо від батька, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
 
При цьому Верховний Суд наголошує, що особисті непорозуміння між батьками, судові спори щодо права дитини на користування житлом у 
м. Кривому Розі, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
 
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що органом опіки та піклування не встановлено винної поведінки ОСОБА_2 , тобто стан виконання або невиконання ним батьківських обов`язків, можливість зміни його ставлення до цих обов`язків, та підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Отже, доводи касаційної скарги про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованими. 
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 квітня 2022 року справа у справі № 520/8264/19, є помилкові, оскільки встановлені фактичні обставини у наведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається. 
 
Інші доводи заявника, які спрямовані на необхідність переоцінки доказів у справі та незгоду із обставинами встановленими апеляційним судом, підлягають відхиленню з огляду на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі            № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Зважаючи на викладене, аргументи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, якими у повному обсязі встановлені обставини справи, досліджені наявні докази, перевірені доводи сторін та дана їм належна оцінка.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення у оскарженій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
                                                          ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ковалик Марина Федорівна, залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара