ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 серпня 2023 року 	м.Дніпро	справа № 340/311/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Суховарова А.В., Малиш Н.І.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року                                           у справі № 340/311/23 (суддя Науменко В.В., справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:
- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області (далі - відповідач) щодо ненарахування та невиплати позивачу в день звільнення у повному обсязі грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік;
- стягнути з Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2009 по 12.01.2023 у розмірі 1 274 974,30 грн..
Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу за контрактом в УСБУ в Кіровоградській області, з якої був звільнений 20.04.2009 року. У день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме – не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної відпустки за 2009 рік. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.09.2022 у справі 340/5580/21, зокрема, зобов`язано відповідача виплатити позивачу вищевказану грошову компенсацію у розмірі 19,08 грн. Вказане судове рішення виконане відповідачем 12.01.2023. Вважаючи, що відповідачем у порушення вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України на день звільнення не проведено повного розрахунку та допущено затримку розрахунку при звільненні, просить суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2009 по 12.01.2023 у розмірі 1 274 974,30 грн.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2009 по 12.01.2023 включно;

- стягнуто з Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2009 по 12.01.2023 у розмірі 5 000 грн..
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги.
Позивач оскаржив рішення суду в частині щодо відмови у задоволенні його позовних вимог. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежну оцінку судом доказів, що надавалися позивачем, просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскарженій частині та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з розміром належних до виплати позивачу сум.
В свою чергу відповідач також подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача. Вважає висновки суду, покладені в основу обґрунтування підстав для часткового задоволення вимог, помилковими.
В скарзі відповідач вказує, що за наявності спору, що стосується розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним. Крім того, вважає завищеним розмір належних до виплати позивачу сум.
Сторони своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзивів на апеляційні скарги не скористалися.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Перевіривши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом в Управлінні Служби безпеки України в Кіровоградській області, з якої був звільнений 20.04.2009 року. Вказані обставини сторонами не заперечуються.
Під час остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, останньому було не у повному обсязі нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, що встановлено постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.09.2022 у справі 340/5580/21, якою відповідна бездіяльність відповідача визнана протиправною та стягнуто різницю між фактично сплаченою та належною до сплати сумою грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2009 рік у розмірі 19,08 грн. (а.с. 13-15).
Відповідачем на виконання зазначеного рішення суду 12.01.2023 виплачено позивачу належні суми у розмірі 19,08 грн. (а.с. 17).
Отже, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснено 12.01.2023 року, а не у день його звільнення.
Враховуючи дату звільнення та фактичну дату проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 20.09.2022 у справі 340/5580/21, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про наявність вини відповідача у затримці розрахунку позивача при звільненні, а отже, відповідальність за таку затримку повинен нести саме відповідач у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме за період з 21.04.2009 по 12.01.2023 у сумі 5 000 грн..
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог позивача, суд вказав на не співмірність із несвоєчасно виплаченою позивачу сумою у розмірі 19.08 грн. та розрахованої позивачем суми середнього заробітку за час затримки при розрахунку про звільнені в розмірі 1 274 974,30 грн..

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторін, з огляду на наступне.
Правове становище осіб, які проходять військову службу в органах Служби безпеки України, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці врегульовано спеціальним законодавством, зокрема Законами України «Про Службу безпеки України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 року №393,  Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями СБУ, затвердженим Указом Президента України від 27.12.2007 №1262.
Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Статтею 1 Кодексу Законів про працю України (далі – КЗпП України) передбачено, що даним кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
Згідно до частини першої статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
У пункті 2.2 рішення Конституційного Суду України в справі № 4-рп/2012 визначено, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Посилання відповідача на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. 
Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 240/12167/20 зазначив про те, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані нормами спеціального законодавства. Водночас такі питання врегульовані нормами КЗпП України.
Висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 квітня 2020 року в справі                            № 140/2006/19, від 04 вересня 2020 року в справі № 120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року  в справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021  року в справі № 340/970/20, від 13 жовтня 2021 року  в справі № 580/1790/20. 
Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року  у справі № 821/1083/17 зазначила про те, що під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, грошове забезпечення, на яке мав право позивач, повинно було бути виплачено у день звільнення позивача із військової служби. Факт неповного розрахунку установлений строк підтверджений рішенням суду, яке набрало законної сили та є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2020 року  у справі № 120/2005/19-а зазначив про те, що статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд зазначає таке.
Як встановлено судом, сума несвоєчасно виплаченої позивачу компенсації за невикористані дні відпустки становить 19,08 грн., що підтверджується матеріалами справи.
У той же час, позивачем в уточненій позовній заяві наведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2009 по 12.01.2023, який позивачем проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100, загальна сума такого середнього заробітку визначена як 1 274 974,30 грн..
При цьому, в порівнянні із виплаченим позивачу грошовим забезпеченням у загальному розмірі 19,08 грн., розраховану вище суму 1 274 974,30 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона що у 66822 рази більше, ніж розмір простроченої заборгованості роботодавця.
Так, за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Вказаний підхід застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від           26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, а також Верховним Судом у постановах від            12 серпня 2020 року у справі № 400/3151/19 та від 17 листопада 2021 року у справі                                     № 816/1640/17.
З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що середній заробіток, який підлягає стягненню на користь                        позивача складає 5 000 грн..
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо можливості часткового задоволення позовних вимог.
Доводи, наведені у апеляційних скаргах як позивача, так і відповідача, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому рішення суду першої інстанції у даній справі слід залишити без змін, а апеляційні скарги сторін - без задоволення.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України в Кіровоградській області - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2023 року                                           у справі № 340/311/23 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш