ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2023 року	Львів	Справа № 380/6948/22 пров. № А/857/8927/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року (головуючий суддя Клименко О.М., м. Ужгород) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (Відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22 вересня 2010 року № 889, до складу сум грошового забезпечення, з якого нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ;
- стягнути з відповідача недоплачену суму грошової допомоги на оздоровлення за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки в сумі 12615,33 грн;
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, до складу місячного грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013 – 2018 роках грошова допомога на оздоровлення. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення, виплачену у 2013 – 2018 роках, з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, просить рішення суду скасувати, а позовну заяву залишити без розгляду.
В апеляційній скарзі зазначає, що  ч. 1 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 3 ст. 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту позовної заяви убачається, що спірні відносини стосуються, зокрема, незгоди позивача з розміром виплаченої йому у 2013 - 2018 роках грошової допомоги на оздоровлення.
Таким чином, за своїм змістом спірні відносини стосуються проходження позивачем публічної служби, відповідно, на такі відносини поширюється місячний строк звернення до суду.
Встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії • у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.
Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.03.2020 року № 69 (по стройовій частині) його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Тобто, про ймовірне порушення своїх прав, позивачу було відомо ще в момент винесення наказу про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 31.03.2020.
При цьому, з адміністративним позовом позивач звернувся 20 лютого 2022 року, тобто із значним пропуском місячного строку звернення до адміністративного суду, що визначений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час звільнення позивача), відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Вказана структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Суми вихідної допомоги при припиненні трудового договору не належать до фонду оплати праці (пункти 3.8 Інструкції).
Таким чином, грошова допомога на оздоровлення не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, відповідно, на спірні відносини, предметом яких є грошова допомога на оздоровлення, не поширюється дія положень статті 233 Кодексу законів про працю України, за якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Однак, Львівський окружний адміністративний суд при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не застосував до спірних правовідносин закон, передбачений ч. 5 ст. 122 КАС України, зазначивши у оскаржуваному рішенні від 20.04.2023 року, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються саме недотримання відповідачем законодавства про оплату праці, оскільки пов`язані із виплатою/невиплатою грошової допомоги при наданні позивачу щорічної основної відпустки яка, у свою чергу, є складовою фонду оплати праці і входить до структури заробітної плати, а, відтак в силу приписів частини 2 статті 233 КЗпП України не обмежується строком звернення до суду.
При цьому, ухвалою від 03.05.2022 року суддя Львівського окружного адміністративного суду Клименко О.М. залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення грошової допомоги на оздоровлення, з тих підстав, що «у позовній заяві позивач заявляє також позовну вимогу про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не включення щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ, осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій» від 22 вересня 2010 року № 889, до складу сум грошового забезпечення, з якого ОСОБА_1 нараховувалась та виплачувалась у 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роках грошова допомога на оздоровлення, передбачена частиною першою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII. Проте зазначена позовна вимога в контексті буквального тлумачення імперативних приписів пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може вважатися такою, що безумовно стосується справ про стягнення заробітної плати, оскільки, виходячи з норм статті 245 КАС України, є передумовою для застосування такого способу захисту порушеного права позивача як зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на його відновлення».
Тобто, суд у межах даної справи прийшов до висновків, що предмет спору у даній справі не стосується стягнення заробітної плати - конкретної суми грошових коштів, адже така не нарахована позивачу.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.  
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Згідно з Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31 березня 2020 року № 69 позивача з 31 березня 2020 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Зі змісту Довідки № 113 від 13 травня 2020 року про заробітну плату, грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , видно, що позивачу було виплачено грошову допомогу на оздоровлення у червні 2013 року в розмірі 2469,38 грн, у серпні 2014 року в розмірі 2801,50 грн, у червні 2015 року в розмірі 2469,38 грн, у червні 2016 року в розмірі 5087,88 грн, у червні 2017 року в розмірі 5087,88 грн, у лютому 2018 року в розмірі 5087,88 грн.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частини п`ята указаної статті Кодексу).
При цьому, суд слушно зауважив, що у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, які визначали б строки звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців). Разом з тим частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент звернення позивача з цим позовом до суду) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і № 9- рп/2013.
Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.
Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з Інструкцією зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 до фонду оплати праці, який включає в себе фонди основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та компенсаційні, заохочувальні виплати віднесено, серед іншого, і винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер, зокрема матеріальну допомогу, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом) (пункти 2.3.2, 2.3.3 Інструкції).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить:
- основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
З огляду на це суд правильно вважав, що грошова допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати.
Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються саме недотримання відповідачем законодавства про оплату праці, оскільки пов`язані із виплатою/невиплатою грошової допомоги при наданні позивачу щорічної основної відпустки яка, у свою чергу, є складовою фонду оплати праці і входить до структури заробітної плати, а, відтак в силу приписів частини 2 статті 233 КЗпП України не обмежується строком звернення до суду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 818/1106/16 та від 05 травня 2022 року у справі № 826/19002/16, яку суд враховує в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України.
З огляду на вищевикладене колегія судів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо пропуску позивачем встановленого строку звернення з цим позовом до суду. 
У даній спірній ситуації судом першої інстанції правильно враховано, що  частинами першою, другою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом частин першої-четвертої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 1294), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року № 260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Інструкція № 260), якою визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби (пункт 1.1).
Згідно з пунктом 30.1 розділу ХХХ Інструкції № 260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до абзацу першого пункту 30.3 Інструкції № 260 розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Постановою № 889 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2013 року № 161) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду:
1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):
з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;
з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;
3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Пунктом 2 Постанови № 889 передбачено, що граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.
Наказом Міністра оборони України від 15 листопада 2010 року № 595 затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі – Інструкція № 595).
Пунктом 8 Інструкції № 595 передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Інструкція № 595 втратила чинність з 16 грудня 2016 року у зв`язку з виданням Міністерством оборони України наказу від 24 жовтня 2016 року № 550, яким затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі – Інструкція № 595).
Пунктом 8 Інструкції № 550 також, як і пунктом 8 Інструкції № 595, передбачено, що винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Судом першої інстанції з`ясовано, що у 2013 – 2018 роках позивачу було виплачено грошову допомогу на оздоровлення (у червні 2013 року в розмірі 2469,38 грн, у серпні 2014 року в розмірі 2801,50 грн, у червні 2015 року в розмірі 2469,38 грн, у червні 2016 року в розмірі 5087,88 грн, у червні 2017 року в розмірі 5087,88 грн, у лютому 2018 року в розмірі 5087,88 грн).
З аналізу змісту наявної у матеріалах справи Довідки № 113 від 13 травня 2020 року про заробітну плату, грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , вбачається, що до складу місячного грошового забезпечення, з якого позивачу здійснено обчислення грошової допомоги на оздоровлення, не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889.
До такого висновку суд дійшов виходячи з того що розмір виплаченої грошової допомоги на оздоровлення є меншим ніж розмір грошового забезпечення у кожному з місяців її виплати відповідного року, а саме:
- розмір грошового забезпечення у червні 2013 року – 2963,25 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року – 2469,38 грн;
- розмір грошового забезпечення у серпні 2014 року – 3951,00 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у серпні цього ж року – 2801,50 грн;
- розмір грошового забезпечення у червні 2015 року – 3951,00 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року – 2469,38 грн;
- розмір грошового забезпечення у червні 2016 року – 8140,60 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року – 5087,88 грн;
- розмір грошового забезпечення у червні 2017 року – 8140,60 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року – 5087,88 грн;
- розмір грошового забезпечення у червні 2018 року – 8140,60 грн, розмір грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у червні цього ж року – 5087,88 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд вірно вважав, що з огляду на вище вказані  структура грошового забезпечення військовослужбовців визначена законом, а тому не може бути звужена нормами підзаконних нормативно-правових актів.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
22 вересня 2010 року Кабінет Міністрів України, як вищий орган у системі органів виконавчої влади, видав Постанову № 889, якою з 01 жовтня 2010 року установив щомісячну додаткову грошову винагороду. Як слідує зі змісту подальших змін до цієї постанови, перелік військовослужбовців та інших осіб, яким відповідно до пункту 1 цієї постанови встановлювалася винагорода, розширено.
Зі змісту Постанови № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.
Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17.
Додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, виплачувалась позивачу з січня 2013 року по березень 2018 року кожного місяця, що свідчить про її систематичний, а не одноразовий характер, тому у спірному випадку, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатися одноразовою та має бути включена до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення.
Встановлення ж підзаконним нормативно-правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.
Ураховуючи правове регулювання спірних правовідносин, суд правильно вважав, що застосуванню підлягають норми Закону № 2011 та Постанови № 889, а не Інструкцій № 595 та № 550.
Така ж правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17.
Беручи до уваги викладене у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач протиправно не включив до складу місячного грошового забезпечення позивача, з якого здійснено нарахування грошової допомоги на оздоровлення у 2013 – 2018 роках щомісячної додаткової грошової винагороди, що передбачена Постановою № 889.
При цьому правильним є твердження суду, що у межах спірних правовідносин суд не здійснює розрахунку розміру недоплаченої позивачу суми грошової допомоги на оздоровлення у 2013 – 2018 роках, оскільки вчинення таких дій належать до дискреційних повноважень військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу. 
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції правильно вважав, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1, ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2023 року у справі №380/6948/22 без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін