Постанова
Іменем України
 
13 вересня 2023 року                  
м. Київ
 
справа № 757/5305/13-ц
провадження № 61-17859св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Груша Олена В`ячеславівна,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2013 році ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, державний нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Груша О. В., про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності.
Позов мотивований тим, що йому та його дружині - ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. У віці 97 років він залишився одиноким, близьких та рідних людей, на підтримку і допомогу яких міг би розраховувати, не має. Після смерті дружини пережив важку психологічну травму, стан здоров`я погіршився, без сторонньої допомоги не має фізичної можливості навіть вийти із квартири. Єдиним засобом для існування була невелика пенсія, розмір якої унеможливлював забезпечити хоча б задовільний рівень проживання. Через два з половиною місяці після смерті дружини, ОСОБА_3 , яка тривалий час була його сусідкою та після смерті ОСОБА_5 піклувалась про нього, запропонувала йому укласти з нею договір довічного утримання. Запевняла, що після укладення такого договору вона кожний день буде приїжджати до нього, піклуватися та матеріально забезпечувати. 
03 грудня 2010 року між ним та відповідачем укладено договір довічного утримання, однак одразу ж після укладення такого правочину ОСОБА_3 не виконувала належним чином покладених на неї зобов`язань. Зокрема, всупереч вимог пункту 2.1 договору не надавала щомісячне грошове забезпечення, розмір якого становить 1 000 грн, а навпаки повідомила його про необхідність давати їй по 100 грн, у подальшому - по 200 грн, для придбання продуктів харчування. У період з 03 грудня 2010 року по лютий 2013 року він надав відповідачу близько 14 000 грн. Крім того, ОСОБА_3 запропонувала покласти належні йому заощадження у розмірі 3 000 доларів США на депозитний рахунок банку для отримання відсотків. Проте лише декілька місяців вона віддавала йому відсотки за депозитом у розмірі 80 грн, а на прохання повернути належні йому грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США не відреагувала. Житлово-комунальні послуги він теж був вимушений сплачувати самостійно, що також суперечить умовам договору довічного утримання від 03 грудня 2010 року. Він змушений був самостійно прати, мити посуд, прибирати в квартирі, незважаючи на те, що стан здоров`я та вади зору не дозволяли йому вирішувати усі побутові проблеми якісно та належним чином. Він декілька разів повідомляв відповідача, що його не влаштовує таке ставлення. Однак, його спроби не призвели до позитивних результатів. Тому відповідач скориставшись його безпорадним психологічним та фізичним станом, а також його довірою, уклавши в 2010 році договір довічного утримання, наприкінці лютого 2013 року фактично перестала виконувати свої обов`язки визначені умовами договору. 
З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд розірвати договір довічного утримання від 03 грудня 2010 року, укладений між ним та відповідачем, припинити право власності ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 , відновити його право власності на частину вказаної квартири та зобов`язати Шосту київську державну нотаріальну контору зняти заборону щодо відчуження спірної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.
У 2018 році ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_2 , звернулася до суду першої інстанції із заявою про уточнення позовної заяви, в якому просила:
розірвати договір довічного утримання (догляду) від 03 грудня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого в реєстрі за № 11-12338 державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Грушею О. В.;
визнати за ОСОБА_1 , як процесуальним правонаступником та спадкоємцем ОСОБА_2 , права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що проаналізувавши умови п. 2 договору довічного утримання, де сторони чітко погодили спосіб грошового утримання ОСОБА_2 , дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив, що відсутні підстави стверджувати про невиконання умов договору, що підтверджується квитанціями про купівлю продуктів, товарів загального вжитку, будівельних матеріалів та побутової техніки наданими відповідачем (том І а. с. 87-141), довідкою щодо відсутності заборгованості по квартплаті та комунальним послугам (том І а. с. 142), особистими розписками ОСОБА_2 , який підтвердив виконання умов договору в частині грошового утримання (том І а. с. 143-144). На підставі показань свідків під час розгляду справи судом не встановлено, що мало місце не виконання відповідачем умов договору в частині догляду за відповідачем, а тому відсутні підстави стверджувати про неналежне виконання обов`язків, визначених договором.
Зважаючи на те, що суду було надано достатні докази на підтвердження перерахування ОСОБА_3 коштів у порядку, визначеному договором довічного утримання, а також щодо здійснення нею належного догляду за позивачем, відсутні підстави вважати доведеним факт невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, що є підставою для розірвання договору довічного утримання як то передбачено статтею 755 ЦК України. Пояснення свідків в частині, яка не стосується предмету спору, не приймаються та приходить до переконання, що вимоги позову задоволенню не підлягають з огляду на те, що відсутні будь-які докази того, що відповідач не виконувала взяті на себе обов`язки, які передбачені договором довічного утримання, укладеним з позивачем за його життя. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. 
Розірвано договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Грушею О. В. та зареєстрований в реєстрі за №11-12338. 
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договір довічного утримання передбачає не лише здійснення матеріального забезпечення, а й догляду за особою, яка його потребує. Окремими п. 2.1 та п. 2.2 договору встановлено, що загальна сума щомісячних матеріальних зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 складала суму розміром у 2 000 грн. З урахуванням доказів наданих сторонами, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не довела належне надання нею матеріальної допомоги в рахунок виконання умов договору, що підтверджується відсутністю таких доказів у матеріалах справи, беручи до уваги розписки ОСОБА_2 . Остання за календарним часом розписка за підписом ОСОБА_2 про виконання умов договору датована 23 липня 2012 року, тоді як з позовом він звернувся у березні 2013 року. Докази надані на підтвердження здійснення відповідачем грошового переказу на суму 1 000 грн теж не свідчать про належне виконання умова договору, оскільки перерахування коштів здійснено після звернення до суду з цим позовом. Тому суд першої інстанції поклав в обґрунтування рішення докази поза межами періоду часу, який відноситься до предмету доказування, тоді як належні та допустимі докази виконання договору протягом восьми місяців, що передували зверненню з позовом ОСОБА_2 , у матеріалах справи відсутні. 
Апеляційний суд зазначив про помилковість прийняття судом першої інстанції як доказу на підтвердження відсутності заборгованості по комунальним платежам довідки Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва Липкижитлосервіс від 28 травня 2013 року № 320, оскільки така довідка видана після звернення ОСОБА_2 з позовом та не підтверджує своєчасність внесення коштів ОСОБА_3 за надані послуги, відсутність заборгованості з моменту укладення договору довічного утримання, а лише констатує факт відсутності боргу після звернення з позовом. Суд першої інстанції не проаналізував вказану довідку в сукупності з іншими матеріалами справи, зокрема, рахунком за електроенергію від 20 травня 2013 року № 1719225 та загальною карткою із випискою з особового рахунку щодо використання ОСОБА_2 електроенергії від ПАТ «Київенерго», з яких вбачається, що у період з січня 2010 року по травень 2013 року кошти за електроенергію не сплачувались. Тому слід дійти висновків щодо порушення умов договору довічного утримання допущених відповідачем і в частині оплати комунальних платежів, про що також зазначалось в позові ОСОБА_2 .
Досліджуючи докази щодо придбання відповідачем продуктів харчування, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не надав належної оцінки змісту квитанцій (чеків) про купівлю продуктів, які надала відповідач на підтвердження виконання умов за договором довічного утримання. Так серед наданих чеків частина з них датою, що передувала укладенню оспорюваного договору, в окремих чеках відрізано дату придбання або ж перелік придбаного товару. При цьому зміст та перелік частини придбаних товарів є суперечливим та не свідчить про здійснення утримання та придбання продуктів харчування для ОСОБА_2 . Оскільки вказані докази є спірними, апеляційний суд у зв`язку зі смертю позивача вказує на неможливість пересвідчитись у їх достовірності. Щодо придбання будівельних матеріалів, сторонами визнано і є беззаперечним фактом те, що ремонт у квартирі ОСОБА_2 за його життя до моменту звернення з позовом про розірвання договору довічного утримання (догляду) до суду відповідачем зроблено не було.
З урахуванням підстав позову, знайшли своє підтвердження обставини, вказані ОСОБА_2 про невиконання набувачем зобов`язань за умовами договору довічного утримання протягом 8-ми місяців до пред`явлення позову до суду, а саме у період з вересня 2012 року по березень 2013 року. 
Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання пред`явлено за життя відчужувача, факт його смерті до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано, зважаючи на доведеність обставин неналежного виконання набувачем умов п.п. 2.1 та 2.2 договору.
Разом з тим підстав для застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, передбачених частиною першою статті 756 ЦК України, щодо правонаступника ОСОБА_1 немає, як і підстав повернення права власності на частину квартири за ОСОБА_2 внаслідок його смерті. При цьому правонаступник відчужувача не позбавлений права набути вказане нерухоме майно у власність у порядку спадкування в позасудовому порядку або у судовому порядку, якщо судом буде встановлено у нього таке право. Припинення права власності ОСОБА_3 як набувача за договором довічного утримання внаслідок прийняття судом рішення про розірвання цього договору, не потребує окремого рішення суду. Вимога щодо зобов`язання нотаріальної контори зняти заборону на відчуження квартири підлягає розгляду в порядку скасування забезпечення позову, а тому задоволенню як позовна вимога також не підлягає.
Аргументи учасників справи
У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову апеляційного та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що 12 березня 2013 року ОСОБА_2 видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 (онука ОСОБА_2 ) та її чоловіка ОСОБА_6 , якою уповноважив їх вести справи та представляти його інтереси, в тому числі і у судових справах про визнання недійсними договорів. Наступного дня ОСОБА_2 подав два позови, а саме: про визнання за ним обов`язкової частки в спадковому майні, що належало його дружині, яка заповідала належну їй частку квартири ОСОБА_3 , а також про розірвання договору довічного утримання. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 мала особисту зацікавленість у позитивних для неї результатах розгляду цієї справи, ураховуючи наявність складеного ОСОБА_2 за життя заповіту на її ім`я. Крім того, довіреностями було уповноважено ОСОБА_1 та ОСОБА_6 сплачувати необхідні платежі, в тому числі й за комунальні послуги, тоді як вказаний обов`язок покладено на ОСОБА_3 умовами договору довічного утримання. Наведене свідчить про односторонню відмову ОСОБА_2 від послуг, що надавались йому за оспорюваним договором. Перебуваючи під впливом своєї онуки та її чоловіка, ОСОБА_2 припинив взагалі з нею спілкування та обмежив їй доступ до квартири, що позбавляло її можливості сплачувати за житлово-комунальні послуги. 
Докази на підтвердження неналежного виконання зобов`язань в частині самостійної сплати ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг були штучно створені, оскільки були сплачені на наступний день після подання позову у цій справі. До позову не було додано доказів щодо наявності заборгованості за електроенергією, які були надані саме ОСОБА_1 у серпні 2017 року та за своїм змістом є окремою позовною заявою, оскільки змінюють підстави позову.
Апеляційний суд не дослідив зміст розписок ОСОБА_2 про належне виконання ОСОБА_3 своїх обов`язків, оскільки вони охоплюють період з грудня 2010 року по листопад 2012 року включно. При цьому, наприкінці 2012 року ОСОБА_2 вже перебував під впливом своєї онуки. Не досліджено судом й докази щодо надання ОСОБА_2 медичної допомоги та забезпечення, що підтверджується медичною документацією, виписками з історії хвороби, а також докази постійного спілкування тощо. Поза увагою апеляційного суду залишились й пояснення свідків, які повністю спростовують обставини, наведені в позові. Апеляційний суд не надав належної оцінки змісту квитанцій та не врахував, що договір довічного утримання взагалі не містив умови щодо обов`язку купувати продукти харчування, вона робила це за власним бажанням. Сторони передбачили договором лише надання матеріального забезпечення у розмірі 1 000 грн на місяць, яке не обмежується лише грошовими виплатами.
Вважає, що апеляційний суд підійшов до розгляду справи формально, провів її розгляд поверхнево та однобічно, необґрунтовано надав перевагу доказам та доводам ОСОБА_1 . 
Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі №766/22622/18-ц, від 09 березня 2021 року у справі №206/3112/18,  від 26 серпня 2021 року у справі № 521/17385/17, від 19 червня 2019 року у справі № 759/501/17, від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19, від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 09 грудня 2020 року № 199/3846/19, від 28 жовтня 2019 року у справі № 536/2258/17 та у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.
У грудні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року без змін.
Відзив мотивовано тим, що обставини, факти та аргументи, викладені в касаційній скарзі, є аналогічним тим, що були викладені у відзиві на апеляційну скаргу, тому суд апеляційної інстанції їх врахував. Відповідач довільно трактує умови договору довічного утримання, оскільки окремими пунктами договору (п.п. 2.1, 2.2) встановлено, що загальна сума щомісячних матеріальних зобов`язань складає 2 000 грн. Грошові перекази у розмірі 1 000 грн ОСОБА_3 здійснювала протягом дев`яти місяців після звернення ОСОБА_2 з позовом про розірвання договору, однак останній їх не отримував. За таких обставин надані докази про здійснення грошових переказів після подання вказаного позову не підтверджують належне виконання договору у період, що передував подачі позову. Докази, які ставить під сумнів ОСОБА_3 , вона не спростовувала під час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Докази, які відповідач вважає неврахованими, апеляційний суд врахував та надав їм оцінку, зокрема й довідці про відсутність заборгованості по квартплаті, комунальним послугам та газопостачанню від 28 травня 2013 року, оскільки видана вже після того, як ОСОБА_2 самостійно оплатив всі рахунки. Апеляційний суд надав належну оцінку чекам, наданих на підтвердження придбання продуктів харчування, оскільки у переліку придбаних товарів присутні товари, які мають інше призначення (для жінок, дітей тощо). Тому вказана у касаційній скарзі практика Верховного Суду не спростовує висновків апеляційного суду, а навпаки свідчить про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року відмовлено, відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі Верховного Суду зазначено, що підставою касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник указує на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, не надав їм належної правової оцінки та встановив обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині задоволення позову ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду). В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 03 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Груша О.В., зареєстрований в реєстрі за № 11-12337.
За умовами договору позивач передав у власність належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , взамін чого відповідач зобов`язалася повністю утримувати позивача, надавати йому матеріальне забезпечення (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити його довічне проживання в указаній квартирі. Вартість забезпечення, догляду та необхідної допомоги визначається сторонами у розмірі 1 000 грн в місяць.
Пунктом 2.1. договору довічного утримання передбачено, що матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись ОСОБА_2 , оцінюється сторонами в сумі 1 000 грн.
Пунктом 2.2 договору встановлено, що ОСОБА_3 зобов`язується повністю утримувати ОСОБА_2 , надавати йому матеріальне забезпечення, (сплачувати комунальні платежі, електроенергію, телефон), догляд та необхідну допомогу, медичну допомогу та сплачувати ліки, а також забезпечити його довічне проживання у вказаній квартирі. Вартість забезпечення, догляду та необхідної допомоги визначається сторонами в розмірі 1 000 грн в місяць. 
Пунктом 4.2 договору встановлено, що вказаний договір може бути розірваний за згодою сторін, а випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однієї із сторін ? у судовому порядку.
Згідно довідки Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Липкижитлосервіс» № 320 від 28 травня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01 червня 2013 року заборгованість по квартплаті та комунальним послугам, в тому числі по газопостачанню, відсутня (а.с.142, т.1);
Відповідно до рахунку за електроенергію від 20 травня 2013 року № 1719225 та загальною карткою із випискою з особового рахунку щодо використання ОСОБА_2 електроенергії, з січня 2010 року по травень 2013 року, за спожиту ОСОБА_2 електроенергію не сплачувались кошти (а. с. 74-75, 76, т. 1);
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).
За правилами статті 751 ЦК Україниматеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України). 
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право ? обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій». 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 645/3284/19 (провадження № 61-15301св20) наведено аналогічний висновок, а також вказано, що аналіз статті 744 ЦК України свідчить, що законодавець, передбачивши можливість визначення в договорі обов`язків як з утримання, так і догляду, розмежував указані поняття. Так, утримання характерне для зобов`язань майнового характеру, в той час як догляд, з-поміж іншого, може полягати в конкретних діях, турботі та опікуванні набувача над відчужувачем у силу його похилого віку та потребі в сторонній допомозі».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2021 року у справі № 206/3112/18 (провадження № 61-6452св19), на які є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що:
«договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності. Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, суди попередніх інстанцій, виходячи з правової природи цього договору, аналізу умов договору довічного утримання від 27 липня 2017 року, положень статті 755 ЦК України та підстав позову, дійшли правильного висновку, що відповідач станом на час звернення позивача до суду із цим позовом належним чином виконувала умови вказаного договору, а остання у свою чергу не надала суду належних та допустимих доказів істотного порушенням ОСОБА_3 умов договору довічного утримання, не довівши наявність правових підстав для його розірвання. При цьому суди надали належну правову оцінку показам свідків, жоден з яких не підтвердив неналежне виконання відповідачем умов договору довічного утримання, а також письмовим доказам, які беззаперечно свідчать про те, що станом на січень 2018 року відповідач виконувала умови спірного договору, що не було спростовано стороною позивача, яка вказувала у позовній заяві що з цього часу ОСОБА_3 їх не виконувала. Разом із тим, судом першої інстанції були встановлені обставини перешкоджання позивачем відповідачу у виконанні умов договору шляхом недопуску останньої до місця свого проживання, а також проведення ОСОБА_3 ремонтних робіт у помешканні ОСОБА_2 вартістю 17 216 грн. За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність обумовлених укладеним сторонами договором та чинним законодавством підстав для розірвання договору довічного утримання від 27 липня 2017 року». 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц  (провадження № 61-6725св18) зазначено, що «згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Договір довічного утримання діє з 2006 року і до 2012 року, як вказує позивач у позовній заяві, відповідач належним чином виконувала умови договору довічного утримання. З 2012 року у сторін погіршились відносини, що не заперечує відповідач. Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 неодноразово зверталась із заявами і скаргами на поведінку позивача, зокрема, до Овідіопольського відділу Головного управління Національної поліції в Одеській області (а. с. 42-45). Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року у справі №536/2258/17 (провадження №61-745св19) зроблено висновок, що «надаючи оцінку доводам позивача, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що посилання позивача на обов`язок відповідача, як нового власника, утримувати будинок та оплачувати комунальні послуги є необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на інших правовідносинах та за відсутності несприятливих наслідків для позивача, пов`язаних з можливістю проживання у спірному будинку, невиконання або неналежне виконання відповідачем такого обов`язку, утворення заборгованості з оплати послуг електро-, газопостачання само по собі не може бути підставою для розірвання договору довічного утримання (догляду). Встановивши належне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також недоведеність факту невиконання або неналежного виконання умов цього договору або порушення його істотних умов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для розірвання вказаного правочину».
Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.
У частинах третій та четвертій статті 213 ЦКУкраїни визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК Українивизначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша, друга статті 367 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
У справі, що переглядається:
суди послались на особисті розписки ОСОБА_2 , який підтверджував повне виконання умов договору за певний період часу (а. с. 143-144, т. 1), доказове значення яких суди під сумнів не поставили. Тому апеляційний суд не врахував, що такі розписки свідчать про ведення сторонами відповідного обліку при виконанні договору, у зв`язку з чим вони є достатнім та належним підтвердженням такого виконання у відповідні періоди і згідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України не зумовлюють обов`язок набувача надавати додаткові докази на підтвердження тих самих обставин;
апеляційний суд не звернув уваги на доводи відповідача, що зазначені розписки ОСОБА_2 , і зокрема, розписка без дати (а. с. 144, т. 1), підтверджують, що умови договору довічного утримання виконано набувачем у повному обсязі по листопад 2012 року. Тому висновок апеляційного суду про відсутність доказів виконання набувачем умов договору довічного утримання протягом восьми місяців, що передували зверненню до суду - з вересня 2012 року по березень 2013 року, є помилковим;
апеляційний суд не врахував, що період, за який відсутні складені ОСОБА_2 розписки про належне виконання відповідачем умов договору до звернення до суду з позовом, становить менш ніж чотири місяці, тому саме невиконання договору в цей період мав проаналізувати апеляційний суд та, з урахуванням його належного виконання у попередні періоди, зробити висновок про наявність чи відсутність достатніх підстав для розірвання договору довічного утримання;
апеляційний суд не перевірив доводи відповідача, що у період перед зверненням до суду їй стали чинити перешкоди у виконанні умов договору шляхом недопуску до місця проживання  ОСОБА_2 та вчинення нею в цей період дій, направлений на продовження виконання договору, зокрема у формі здійснення грошових переказів; 
обґрунтовуючи позовні вимоги за життя ОСОБА_2 зазначав, що вимушений самостійно сплачувати житлово-комунальні послуги, разом з тим не зазначав, що відповідач не сплачує за електропостачання і це має несприятливі наслідки для позивача, пов`язані з виконанням ОСОБА_3 договору довічного утримання. Таких обставин у справі не встановлено, а тому висновок апеляційного суду в частині врахування виключно наявності поточної заборгованості за електропостачання як підстави для розірвання договору довічного утримання не можливо визнати обґрунтованим;
тлумачення договору довічного утримання від 03 грудня 2010 року шляхом порівняння його підпунктів 2.1. та 2.2. пункту 2 «Утримання (догляд)» як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, дозволяє стверджувати, що саме в розмірі 1 000 грн в місяць сторони оцінили загальний обсяг матеріального забезпечення, як з утримання, який включає повне утримання ОСОБА_2 , так і догляду (на момент укладення договору). Тому апеляційний суд зробив помилковий висновок, що окремими підпунктами 2.1 та 2.2 договору встановлено, що загальна сума щомісячних матеріальних зобов`язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 складала 2 000 грн.
За таких обставин апеляційний суд не спростуваввисновків суду першої інстанції, який також заслуховував і врахував пояснення свідків, про відсутність достатніх підстав вважати доведеним невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є підставою для його розірвання, тому зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову в оскарженій частині.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду) скасувати.
Передати справу № 757/5305/13-ц в зазначеній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  В. І. Крат 
 
Судді:                                                                            Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук