ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
25 липня 2023 року
м. Харків
справа № 643/2569/23
провадження № 22-ц/818/1315/23
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря: Сізонової О.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою представника ОСОБА_1 – адвоката Цимбалюка Сергія Васильовича про вжиття заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Цимбалюка Сергія Васильовича на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року, постановлену під головуванням судді Новіченко Н.В., -
в с т а н о в и в :
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», в якому просив суд: визнати неправомірною відмову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у проведенні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за заявою від 02.07.2021 року відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 року; зобов`язати Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 року відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.04.2023 року відкрито провадження у справі вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , підготовче засідання призначено на 08.05.2023 року.
08.05.2023 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої він просить суд: заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно до вирішення спору по суті і набрання рішенням суду законної сили здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості – квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити Акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» до вирішення спору по суті і набрання рішенням законної сили здійснювати будь-які дії, спрямовані на заміну у будь-який спосіб кредитора в кредитному договорі № 6806С79 від 20.12.2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 травня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Цимбалюка С.В. про вжиття заходів забезпечення позову залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 08.05.2023 року та задовольнити його заяву про забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно до вирішення спору по суті і набрання рішенням суду законної сили здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборони Акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» до вирішення спору по суті і набрання рішенням законної сили здійснювати будь-які дії, спрямовані на заміну у будь-який спосіб кредитора в кредитному договорі №68О6С79 від 20.12.2006 року, укладеного між Відкритим Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та  ОСОБА_1 .
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; вказує, що 20.12.2006 року між сторонами у справі укладено кредитний договір №6806679, забезпеченням виконання якого є іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. В даному випадку факт порушення кредитного зобов`язання встановлений рішенням суду від 21.12.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку суми заборгованості, не підлягає доведенню. Відповідач у справі, будучи іпотекодержателем має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк, відмовивши ОСОБА_1 у проведенні реструктуризації зобов`язань, будучи обізнаним про перебування справи в суді, може вжити заходів щодо задоволення вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки до розгляду позовної заяви по суті та набрання рішенням законної сили у зв`язку з чим у разі задоволення позову виникне питання про повернення іпотечного майна шляхом витребування. Оскільки заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. В цій справі вбачається легітимна мета забезпечення позову через вжиття законних тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі, задля попередження потенційних — складнощів у подальшому виконанні такого рішення у контексті конвенційних гарантій права кожного на справедливий суд. Зазначає, що судом першої інстанції під час постановлення ухвали про залишення без задоволення заяви про забезпечення позову не враховано, що реалізація іпотечного майна або зміна кредитора на іншу особу під час розгляду справи про зобов`язання провести реструктуризацію зобов`язання може призвести до неможливості виконання рішення суду. У разі звернення стягнення на предмет іпотеки, відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде неможливим та позивач буде вимушений здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права. А у випадку зміни кредитора з банківської установи на іншу особу - цілком нівелюється позов ОСОБА_1 , оскільки обов`язок щодо проведення реструктуризації Законом України "Про захист прав споживачів" покладено виключно на установу Банку.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що обрані позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними та адекватними із заявленими позовними вимогами, позивачем не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття обраних ним заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, приймаючи до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні поданої позивачем заяви про забезпечення позову.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до проявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Нормою п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб, забороною вчинити певні дії.
У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам було роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Також заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, що заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і утрудненням чи неможливістю виконання судового рішення.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729 цс 19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Згідно із ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Судом встановлено, що адвокат Цимбалюк С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі – відповідач), в якому просить суд: визнати неправомірною відмову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у проведенні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за заявою від 02.07.2021 року відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 року; зобов`язати Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 року відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».
В обґрунтування позову зазначено, 20.12.2006 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 6806С79. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між позивачем, відповідачем та третьою особою було укладено договір поруки № 6806Р від 20.12.2006 року. Крім того, 20.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір № 6806Z309, яким забезпечуються вимоги відповідача за кредитним договором. Предметом цього іпотечного договору є квартира АДРЕСА_2 . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.12.2015 року стягнуто солідарно з позивача та третьої особи на користь відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 32 862, 09 доларів США та 24 002, 54 доларів США, а також 3 654, 00 грн судових витрат. 26.09.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного рішення суду. 02.07.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ від 13.04.2021 року. Листом від 11.10.2021 року відповідач відмовив позивачу у проведенні реструктуризації заборгованості. 
08.05.2023 року представником позивача подано заяву про забезпечення позову, відповідно до змісту якої він просить суд: заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно до вирішення спору по суті і набрання рішенням суду законної сили здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості – квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити Акціонерному товариству «Державний експортно-імпортний банк України» до вирішення спору по суті і набрання рішенням законної сили здійснювати будь-які дії, спрямовані на заміну у будь-який спосіб кредитора в кредитному договорі № 6806С79 від 20.12.2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 .
В обґрунтування заяви зазначено, що Квартира є предметом іпотеки та забезпечує виконання зобов`язань на вказаним вище кредитним договором. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до звернення стягнення на Квартиру та її відчуження на користь інших осіб. Таким чином, позивач може незаконно втратити право власності на іпотечну Квартиру, хоча має всі законні права отримати обов`язкову реструктуризацію своїх кредитних зобов`язань у порядку, встановленому п. 10 розділу ІV Закону України «Про споживче кредитування», так як нею в повному обсязі виконані вимоги зазначеного закону, але через ігнорування вимог закону відповідачем, позивач позбавлений можливості отримати реструктуризацію заборгованості.
Як вбачається з наданих суду доказів, позивач є власником предмета іпотеки. Між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позивачем 20.12.2006 року укладений кредитний договір№ 6806С79. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позивачем укладений договір іпотеки Квартири. Згідно доводів позовної заяви, право вимоги за вказаними вище кредитним договором та договором іпотеки перейшло до відповідача. Відповідно до даних Інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек, іпотекодержателем є відповідач.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Як убачається із матеріалів справи, предметом заявленого ОСОБА_1 позову є зобов`язання АТ «Державний експортно-імпортний банк України» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 року відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».
Співмірність у застосуванні заходів забезпечення позову передбачає дотримання судом такого балансу інтересів сторін, що виключає як надмірні негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову для приватних прав та інтересів відповідача, так і негативні наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів для прав та інтересів позивача, пов`язаних із публічних інтересів правосуддя, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Звертаючись з заявою про забезпечення позову, позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову, у спосіб про який просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог щодо зобов`язання АТ «Державний експортно-імпортний банк України» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 6806С79 від 20.12.2006 року відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог заяви про забезпечення позову шляхом: заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості – квартири; заборони АТ «Державний експортно-імпортний банк України» здійснювати будь-які дії, спрямовані на заміну у будь-який спосіб кредитора в кредитному договорі № 6806С79 від 20.12.2006 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 . Крім того такі заходи не є співмірними заявленим позовним вимогам.
З огляду на викладене та враховуючи характер заявлених позивачем позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Позивачем не наведено даних, що незабезпечення позовної заяви у спосіб, про який він просить, унеможливить виконання рішення суду.
Судова колегія приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Цимбалюка Сергія Васильовича – залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 08 травня 2023 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий:                                                                               О.В. Маміна
Судді:                                                                    І.В. Бурлака
       В.Б. Яцина

Повний текст судового рішення складено 25.07.2023 року.