ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року 
м. Київ
справа №640/3453/20
провадження № К/9901/31900/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,     Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року (у складі головуючого судді Смолія І.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року (у складі: головуючого судді: Чаку Є.В., суддів: Федотова І.В., Коротких А.Ю.) у справі №640/3453/20,
ВСТАНОВИВ:
І. Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
1. До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_2 , позивач) з позовною заявою до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - Міністерство, відповідач), в якій просив:
визнати протиправним та скасувати пункт 2, пункт 3 наказу від 16.01.2020 № 136-к Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.
поновити ОСОБА_1 на роботі та зобов`язати Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перевести його на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки.
стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
2. Позовні вимоги мотивовано, зокрема тим, що оскільки позивача було звільнено з займаної посади всупереч положень статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), то таке звільнення є незаконним.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020, позов задоволено.
4. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, не вбачав наявності правових підстав для звільнення позивача за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі - Закону № 889-VIII), оскільки в даному випадку не відбулося скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, та внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства відбулося лише перейменування структурного підрозділу у складі відповідача, а саме Департаменту технічного регулювання на Департамент технічного регулювання та метрології, яке не призвело до змін структури або штатного розпису останнього, а також не призвело до скорочення чи зміни посади, яку обіймав позивач. 
5. У свою чергу, суди попередніх інстанцій зауважували, що відповідач не спростував того, що зміни, які відбулися у Міністерстві жодним чином не вплинули на штатну чисельність структурного підрозділу, в якому працював позивач, не стосувалися й правового статусу цього Департаменту та обсягу функціонального розподілу посадових обов`язків між працівниками у ньому.
6. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши Положення про Департамент технічного регулювання, затверджене наказом Міністерства від 14.04.2016 № 696 та Положення про Департамент технічного регулювання та метрології, затверджене наказом Міністерства від 04.12.2019 року № 553, встановили, що вони майже ідентичні по змісту та цілям.
7. Щодо застосування норм матеріального права, суди попередніх інстанцій вказали, що оскільки спеціальним Законом № 889-VIII не врегульовано процедуру звільнення внаслідок скорочення посад державної служби у зв`язку зі змінами структури або штатного розпису державного органу (зокрема щодо попередження державного службовця про вивільнення), а право на працю та захист від незаконного звільнення забезпечуються Конституцією України, то в межах спірних правовідносин мають також застосовуватись положення загального законодавства про працю, а саме КЗпП України.
8. Відтак, суди констатували, що звільнення позивача із займаної посади відбулось з порушенням вимог частини 2 статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідачем не було дотримано умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівника при скороченні чисельності або штату, а саме не було вручено персональне попередження працівнику про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, а також не було запропоновано позивачу іншу роботу в організації.
9. Окрім того, суд апеляційної інстанції відхилив доводи відповідача щодо того, що станом на час прийняття оскаржуваного наказу до Закону № 889-VIII було внесено зміни, зокрема скасовано застосування при вивільненні державних службовців попередження про наступне вивільнення працівників та вимоги надання пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або іншої роботи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень) на неї.
10. Не погоджуючись із судовими рішеннями у цій справі, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.07.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2020 у справі №640/3453/20, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
11. Підставою для відкриття касаційного провадження у даній справі є посилання відповідача на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній на дату оспорюваних правовідносин.
12. В контексті заявленої підстави касаційного оскарження, Мінекономіки звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19.09.2020 до статті 87 Закону № 889-VIII внесено зміни, а саме -  щодо відсутності посилання на застосування КЗпП України при звільненні працівника та скасовано попередження державного службовця про наступне вивільнення за два місяці і пропонування роботодавцем іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби).
13. Окрім того, у касаційній скарги відповідач вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанції щодо того, що фактично відбулось перейменування самостійного структурного підрозділу у складі Міністерства, а саме Департаменту технічного регулювання на Департамент технічного регулювання та метрології, яке не призвело до зміни структури або штатного розпису, а також не призвело до скорочення чи зміни посади, яку обіймав позивач. Скаржник зауважує, що судами попередніх інстанцій не досліджувались в повній мірі вищезазначені зміни, а відтак, поновлення позивача у новій структурі Міністерства та зобов`язання перевести позивача на новоутворену посаду, є передчасним.
14. Щодо правомірності застосування пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, скаржник зазначає, що норми КЗпП України не підлягали застосуванню.
15. До Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому позивач просить залишити касаційну скаргу Міністерства без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
ІІ. РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
16. Касаційна скарга Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України до Верховного Суду надійшла 24 листопада 2020 року.
17. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2020 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук А.В., судді - Мартинюк Н.М, Мельник-Томенко Ж.М.
18. Ухвалою Верховного Суду від 04 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №640/3453/20.
19. Ухвалою Верховного Суду від 13.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотань про розгляд даної справи за участю сторін та їх представників, а справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
20. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 24 березня 2015 року працював на посаді заступника директора Департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.
21. 05.11.2019 прийнято наказ Мінекономіки №322 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», яким внесені зміни до структури апарату Міністерства, затвердженої наказом від 18.09.2019 № 26.
22. 11.11.2019 затверджено новий штатний розпис Міністерства, в якому відсутня посада заступника директора Департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України.
23. 16.01.2020 позивачем було подано заяву про надання йому відпустки з 20.01.2020 на 37 календарних днів.
24. Цього ж дня Міністерством прийнято Наказ № 136-к «Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 »у пункті 1 якого зазначено: Надати ОСОБА_1 частину щорічної відпуски за період роботи з 07.12.2017 року по 06.12.2018 року на 4 календарні дні, щорічну відпустку за період роботи з 07.12.2018 року по 06.12.2019 року на 30 календарних днів та частину щорічної відпустки за період з 07.12.2019 року по 06.12.2020 року на 3 календарні дні, усього на 37 календарних днів з 20 січня по 25 лютого 2020 року з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.
25. Водночас, у п.2 вказаного наказу зазначено: Звільнити ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту технічного регулювання з 26.02.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу».
IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
26. Відповідно до частини 1 статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України в чинній редакції).
28. Згідно з частиною 3 статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
29. Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття даного касаційного провадження та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.
30. Статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
31. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
32. Статтею 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
33. Статтею 43 Конституції України передбачено, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
34. Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон № 889-VIII), у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 117-IX).
35. Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIIІ встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
36. Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 117-IX) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
37. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII (державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець
38. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.
39. Згідно із частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних   службовців, реорганізація   державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
40. За змістом абзацу третього частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
41. КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (частина друга статті 1 КЗпП України). Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
42. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
43. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
44. Згідно з частиною п`ятою статті 40 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 113-IX), особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
45. Частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України у цій же редакції визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
46. Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі стало твердження відповідача про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 87 Закону № 889-VIII у редакції, чинній з 25 вересня 2019 року.
47. Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) підставою припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначено скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
48. При цьому у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній до 25 вересня 2019 року) було зазначено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
49. Законом № 117-IX було змінено редакцію статті 87 Закону № 889-VIII.
50. Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону №117-IX, що набрав чинності з 25 вересня 2019 року та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону №889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).
51. Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
52. Разом з тим жодних змін, які б унормовували процедуру звільнення державних службовців з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII Законом №117-IX внесено не було.
53. Заявник касаційної скарги вказує, що оскільки після 25 вересня 2019 року спеціальне законодавство не передбачало необхідність попередження державних службовців про їх наступне вивільнення та пропозицію рівнозначної посади, то процедуру звільнення позивача було дотримано, а отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
54. Натомість позивач, зокрема, та суди попередніх інстанцій зауважували, що приписами статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній на момент його звільнення) взагалі не було передбачено жодної процедури звільнення державних службовців з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, отже, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення трудового законодавства, а саме статей 40 та 49-2 КЗпП України, вимоги яких відповідач не дотримався.
55. Таким чином, спірним питанням, яке підлягає вирішенню під час розгляду цієї справи, є співвідношення вимог статей 40 та 49-2 КЗпП України та статті 87 Закону №889-VIII (у редакції, чинній з 25 вересня 2019 року і на момент звільнення позивача) та їх поширення на спірні правовідносини.
56. Надаючи оцінку спірним правовідносинам та доводам касаційної скарги, колегія суддів виходить з того, що в силу приписів частини третьої статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
57. При цьому за приписами частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
58. Отже, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
59. Усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.
60.  Колегія суддів Верховного Суду, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених частиною першою статті 341 КАС України та враховуючи положення частини 3 вказаної статті, зауважує, що після подання цієї касаційної скарги Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування у подібних правовідносинах приписів статті 87 Закону № 889-VIII зі змінами відповідно до Закону № 117-IX, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справах № 140/90/20, № 260/261/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20 та від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20, які підлягають врахуванню у цьому касаційному провадженні.
61. Так, у вказаних справах Верховний Суд підкреслив, що Законом № 117-ІХ були, серед іншого, виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, які стосувалися застосування до державних службовців законодавства про працю та допускали звільнення з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
62. У свою чергу, ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VІІІ дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
63. Одночасно із набранням чинності Законом № 117-IX набрав чинності Закон №113-IX, яким статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
64. Верховний Суд у справах №140/90/20, №260/261/20, №240/455/20 та №340/221/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що виключення зі статті 87 Закону №889-VІІІ бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 цього Закону та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
65. Приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті. 
66. У цій справі колегія суддів також вважає за необхідне підкреслити, що відносини публічної служби в основі своєї правової природи є наслідком реалізації не тільки права на участь в управлінні державними справами через забезпечення доступу до державної служби, визначеного статтею 38 Конституції України, але і права на працю, оскільки перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації права на працю, закріпленого у статті 43 Конституції України, а тому за правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13, до відносин публічної служби застосовуються норми трудового законодавства в частині неврегульованій спеціальним законодавством.
67. Відтак, після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).
68. Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу тощо.
69. При цьому виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
70. Водночас приписи частини четвертої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.
71. Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року №440-IX та від 23 лютого 2021 року №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
72. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі №240/455/20.
73. Таким чином, враховуючи, що на момент звільнення позивача та виникнення спірних правовідносин нормами частини третьої статті 87 Закону №889-VIII не було врегульовано порядок та процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з підстави, визначеної пунктом 1 частини 1цією статті, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про необхідність застосування до спірних правовідносин положень, зокрема, статей 40 та 49-2 КЗпП України.
74. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 06 липня 2021 року у справах №640/1627/20 та №640/3456/20, правовідносини в яких є подібними.
75. Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків про те, що звільнення позивача з посади з посади заступника директора департаменту технічного регулювання Міністерства відбулось з порушенням вимог частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки відповідачем не було дотримано умови (гарантії) для правомірності вивільнення працівника при скороченні чисельності або штату, а саме не було вручено персональне попередження працівнику про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, а також не було запропоновано позивачу іншу роботу в організації.
76. А тому доводи і вимоги касаційної скарги, які стали підставою для відкриття даного касаційного провадження на підставі пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у Верховному Суді.
77. Водночас, у відповідності до положень частини 3 статті 341 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати також висновки щодо застосування норм статті 235 КЗпП України, викладеного зокрема, у вже згаданих вище постановах Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справах №640/1627/20 та №640/3456/20.
78. Так, як видно зі змісту оскаржуваних судових рішеннях, вирішуючи позовну вимогу щодо поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вирішив поновити ОСОБА_1 на роботі та зобов`язати Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перевести на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки.
79. Колегія суддів Верховного Суду вважає такі висновки помилковими та такими, що прийняті внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.
80. Частина 1 статті 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
81. Верховний Суд України в постанові від 16 жовтня 2012 року у справі № 21-267а12 дійшов висновку, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.
82. Враховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
83. Відтак, формулювання судом першої інстанції висновку щодо зобов`язання відповідача перевести позивача при поновлені на роботу на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки не відповідає приписам статті 235 КЗпП України та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
84. А тому, позивач підлягав поновленню на роботі на посаді, з якого його було звільнено, а роботодавець-суб`єкт владних повноважень вже на виконання рішення суду на власний розсуд вирішує, який найбільш ефективний спосіб відновлення порушених прав позивача слід застосувати.
85. Відповідно до частин 1-4 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
86. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
87. Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
88. Відповідно до частин 1 статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
89. З урахуванням наведеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновків, що про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень в частині поновлення на роботі та покладення обов`язку на відповідача перевести позивача на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки, та в цій частині прийняти нове судове рішення, яким поновити позивача на роботі на посаді, з якої його було звільнено. В іншій частині судові рішення слід залишити без змін.
90. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються
Керуючись статтями 2, 242, 341, 345, 349, 350, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України задовольнити частково 
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №640/3453/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та зобов`язання Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перевести його на посаду заступника директора департаменту технічного регулювання та метрології Мінекономіки - скасувати.
3. В цій частині прийняти нове судове рішення, яким поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора департаменту технічного регулювання Мінекономіки.
4. В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі №640/3453/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук  
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду