ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року	Львів	Справа № 380/13943/22 пров. № А/857/4855/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу фізичної особи–підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року (головуючий суддя: Клименко О.М., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом фізичної особи–підприємця ОСОБА_1 до   Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправною і скасування постанови, –

встановив:

фізична особа–підприємець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовом в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову № 343037 від 27 липня 2022 року про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Обґрунтовує позов тим, що оскільки транспортний засіб позивачки здійснював внутрішнє перевезення вантажів територією України без перетину державного кордону України, а тому обладнання транспортних засобів позивачки контрольними пристроями (тахографами) не вимагається. Відтак, притягнення позивачки до відповідальності за відсутність у водія протоколу адаптації та повірки тахографу та особистої картки водія до цифрового тахографу відповідно до оскаржуваної постанови є протиправним. 
Також, позивачка зазначає, що суб`єктом відповідальності за статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є автомобільний перевізник. Однак, транспортний засіб, який вказаний в оскаржуваній постанові, не перебуває в її користуванні, вона не здійснює перевезення вантажів чи (та) пасажирів цим транспортним засобом. Під час перевірки відповідач не встановив, чи є позивачка автомобільним перевізником. У спірному випадку відсутній суб`єкт відповідальності, передбачений абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», що є самостійною підставою для визнання її протиправною та скасування.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.
Відповідач, 17.05.2023 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивачем, 23.05.2023 подано додаткові пояснення.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 09 лютого 2022 року об 14 год. 10 хв. (місце проведення перевірки  автодорога М-09, 35 км) посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на перевірку від 07 лютого 2022 року № 012812 проведено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , за результатами якої складено акт № 313667 від 09 лютого 2022 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. 
Згідно зі змістом вказаного акту під час перевірки виявлено порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»: «Перевозився вантаж, де на момент перевірки була відсутня «картка водія», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» – перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону.
Начальник Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Шульга Олександр, 27 липня 2022 року, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 343037, якою постановив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 ) адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 гривень за порушення: допущено перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 цього Закону.  
Позивачка, вважаючи вказану постанову відповідача протиправною, звернулася з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено здійснення транспортним засобом позивачки вантажних перевезень без оформлення необхідних документів, які передбачені законодавством, що є складом правопорушення, за яке абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ).
Відповідно до положень статті 48 Закон № 2344-ІІІ, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Аналіз положень цієї статті Закону № 2344-ІІІ надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010 (далі - Інструкція № 385).
Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 385 контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв;
тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.
Згідно з положеннями пункту 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:
- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;
- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;
- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;
- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);
- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.
Пунктом 3.6 Інструкції № 385 передбачено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.
Відповідно до пункту 2.5 Інструкції № 385 повірку тахографів здійснюють повірочні лабораторії, які уповноважені на проведення повірки тахографів відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».
Пунктом 2.6 Інструкції № 385 визначено, що ПСТ виконують перевірку та адаптацію тахографів до транспортних засобів відповідно до вимог ЄУТР періодично кожні два роки, а також у разі:
- установлення або заміни тахографа;
- ремонту тахографа;
- зміни типу розмірів пневматичних шин автомобільного транспортного засобу;
- якщо під час технічного обслуговування або ремонту автомобільного транспортного засобу відбулося пошкодження таблички тахографа або пломб, накладених на його складові, під час установлення або адаптації або у разі зміни конструкції автотранспортного засобу, що може вплинути на роботу тахографа.
Відповідно до положень пункту 1.4 Інструкції № 385 ПСТ - пункт сервісу тахографів, спеціально облаштовані виробничі ділянки для надання послуг щодо установлення та технічного обслуговування тахографів суб`єктами господарювання (резидентами України), що виконують передбачені ЄУТР функції «майстерні або механіка» та внесені Мінінфраструктури як компетентним органом з виконання ЄУТР до переліку уповноважених суб`єктів господарювання.
Пунктом 2.7 Інструкції № 385 передбачено, що за результатами перевірки та адаптування тахографа до транспортного засобу ПСТ оформлює у двох примірниках протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу за формою, наведеною в додатку 1.
Бланк протоколу перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу роздруковується відповідальною особою ПСТ на папері формату А4 (210х297 мм) щільністю 100 г/кв.м або більше. Не допускається робити закреслення чи виправлення відомостей, які заносяться до протоколу, а також внесення додаткових записів після того, як протокол підписано та поставлено печатку відповідальної особи ПСТ. У графах, які не заповнюються під час складання протоколу, проставляються прочерки.
ПСТ надає один примірник зазначеного протоколу перевізнику, а другий залишає собі і зберігає разом з тахокартою або у разі цифрового тахографа - з роздруківкою та електронними файлами, що підтверджують достовірність наведених у протоколі даних.
Протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу зберігають протягом трьох років з дати проведення робіт.
Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затверджене наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340.
Пункт 6.1. Положення передбачено, що вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.
Пунктом 6.3 Положення визначено, що водій, що керує транспортним засобом, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3).
Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що положеннями Закону № 2344-ІІІ передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а такий документ, як картка водія є іншим документом, в розумінні ст. 48 Закону № 2344-ІІІ, що повинен бути пред`явленим особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху. 
Крім цього, наявність протоколу про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010, та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 340 від 07.06.2010.
Аналогічні висновки щодо застосування наведених вище правих норм викладено у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року справа № 820/4624/17.
Абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-ІІІ визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, за відсутності документів, зокрема, особистої картки водія, протоколу перевірки та адаптації пристрою тахографа, без оформлення індивідуальної контрольної книги водія, на підставі яких виконуються вантажні перевезення до фізичних або юридичних осіб, які здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами, застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 313667 від 09 лютого 2022 року (а. с. 53), відповідач покликався на те, що позивачкою порушено статтю 48 Закону № 2344-ІІІ, зокрема, на момент проведення перевірки водій, який здійснював перевезення вантажу, не мав при собі картки водія.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачка по суті не заперечує зазначеної обставини, однак зазначає, що оскільки  належний їй транспортний засіб здійснював внутрішнє перевезення вантажів територією України без перетину державного кордону України, тому обладнання транспортних засобів контрольними пристроями (тахографами) не вимагається.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не бере до уваги такі покликання, оскільки згідно з пунктом 1.3 Положення № 340, який встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку, його вимоги поширюються саме на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.
Щодо покликання позивачки в апеляційній скарзі, що вона не є суб`єктом відповідальності за статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, оскільки не є автомобільним перевізником, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Аналізуючи наведені положення Закону № 2344-III, суд апеляційної інстанції зазначає, що, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників.
Автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами (ст. 1 Закону № 2344-III);
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
На підтвердження обставини, що позивачка не є автомобільним перевізником, до матеріалів позовної заяви долучено: договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року та товарно-транспортну накладну № 11716872-1376-3 від 09 лютого 2022 року.
Так, згідно договору про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа ТІДА» укладено договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 (Договір).
Відповідно до пункту 1 Договору Орендодавець передає Орендарю в користування вантажний автомобіль марки MERCEDES-BENZ ACTORS 1836 (фургон-рефрижератор) з державними реєстраційними номерами НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_3 , рік випуску: 2006 для використання в господарській діяльності підприємства, а Орендар приймає автомобіль та оплачує його використання.
Згідно з пунктом 2.1 Договору передача автомобіля в оренду здійснюється в момент підписання цього Договору.
Орендна плата встановлюється в розмірі 30000,00 грн на місяць (пункт 3.1 Договору).
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 Цивільного кодексу України).
Отже, оскільки однією зі сторін договору про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року є фізична особа, то такий договір у силу вимог ст. 799 Цивільного кодексу України підлягає нотаріальному посвідченню.
Суд апеляційної інстанції зауважує що, оскільки договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року нотаріально не посвідчений, а тому такий договір не може слугувати підставою для підтвердження тієї обставини, що у межах спірних правовідносин автомобільним перевізником було Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа ТІДА», як сторона (Орендар) цього договору, а не позивачка.
Щодо покликання позивачки в апеляційній скарзі, що відповідачем винесено оскаржувану постанову з порушенням вимог п. 25 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року № 1567 (далі Порядок № 1567), оскільки така винесена пізніше ніж протягом двох місяців з дня виявлення порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно оскаржуваної постанови № 343037 від 27.07.2022, до позивачки застосовано адміністративно-господарський штраф.
Виявлено порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт 09.02.2022, що підтверджується актом № 313667 від 09 лютого 2022 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до п. 25 Порядку № 1567, справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 250 Господарського кодексу України зазначено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 250 Господарського кодексу України дія цієї статті не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України, законами України «Про валюту і валютні операції», «Про банки і банківську діяльність» та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
З урахуванням наведеного, оскільки Господарський кодекс України має вищу юридичну силу відносно Порядку № 1567, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем дотримано положення ст. 250 Господарського кодексу України при застосуванні до позивача адміністративно-господарської санкції у сумі 1700,00 грн, так як річний строк з дня вчинення порушення не сплив.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки оскаржувана постанова Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 343037 від 27 липня 2022 року є правомірною, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.
Таким чином, апеляційна скарга фізичної особи–підприємця ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу фізичної особи–підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2023 року у справі № 380/13943/22 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш