П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/17482/22	

Перша інстанція: суддя Завальнюк І.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.,
суддів – Шевчук О. А., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача – Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України

В С Т А Н О В И В:

Короткій зміст позовних вимог.

02 грудня 2022 року адвокат Друганов Андрій Сергійович, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі – Управління державної міграційної служби) в якому, з урахуванням уточнень (а.с.47-54), просив:
-          визнати протиправним та скасувати рішення «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 07 червня 2022 року строком на три роки.

Пояснюючи підстави звернення до суду з указаним позовом, адвокат Друганов А. С. зазначив, що спірне рішення прийнято Управлінням державної міграційної служби на підставі листа Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 15 березня 2022 року. За змістом указаного рішення громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 становить загрозу інтересам національної безпеки або громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.
Обґрунтовуючи протиправність рішення про заборону в`їзду в Україну його довірителю, адвокат вважає, що воно носить  уявний та абстрактний характер.
Так, на його думку, в листі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України описуються дії   ОСОБА_1 , які містять  об`єктивну сторону кримінального правопорушення. 
Водночас, як констатує представник позивача, наведений орган досудового розслідування, в цьому документі, указує на те, що досудового розслідування та (або) судового розгляду за фактом скоєння такого кримінального правопорушення у відношенні до ОСОБА_1 не здійснюється.

Далі, адвокат Друганов А. С., зазначаючи про протиправність спірного рішення, зупинив свою увагу на тому, що Київським районним судом м. Одеси (справа №947/2459/20) здійснюється розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019160000001016 від 01.11.2019 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 189 Кримінального кодексу України (вимагання).
Ураховуючи вимоги частини 2 статті 318 Кримінального процесуального кодексу України, яка передбачає обов`язкову участь обвинуваченого в судовому засіданні, ОСОБА_1 має намір брати участь у судових засіданнях щодо розгляду кримінальної справи, з метою належного виконання завдань кримінального провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження, позов адвоката Друганова А. С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено.
Суд визнав протиправним та скасував рішення Управління державної міграційної служби вiд 07 червня 2022 року «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що покладені в основу оскаржуваного рішення обставини та описані загрози про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направленні на повалення державного ладу України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом даного спору, оскільки на підтвердження існування обставин та фактів, з якими відповідач пов`язує такий висновок, не надано суду жодного доказу.
Водночас, суд першої інстанції встановив обставини, які суперечать обставинам наведеним в листі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 15 березня 2022 року.
Так, у вказаному листі зазначено, що ОСОБА_1 прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні. Натомість, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 1987 року постійно проживає в Україні на законних підставах, а з початку повномасштабного вторгнення вибув з України до Туреччини, де вже від свого представника дізнався про заборону йому в`їзду на територію України з тих підстав, що він прибув організовувати заколоти та протести.

Також суд першої інстанції указав, що на розгляді Київського районного суду м. Одеси перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 і особа, яку звинувачують у вчиненні злочину,  бажає брати участь в судовому засіданні та захищатися.

Суд першої інстанції також відзначив, що представник Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в судовому засіданні не змогла пояснити та підтвердити жодної підстави, які викладені в листі від 15 березня 2022 року, заперечуючи проти витребування від Департаменту будь-яких доказів, які б підтверджували його позицію. Установлені в судовому засіданні суперечності, як указав суд, представник Департаменту стратегічних розслідувань коментувати відмовилась, лише погодилася з їх існуванням.
При цьому, представниця органу досудового розслідування поліції   наполягала на виключних компетенційних та дискреційних повноваженнях вказаного органу та вважала, що встановлені ним обставини  перевірці та оцінці не підлягають.

Також суд першої інстанції врахував, що посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 (дата закінчення 27.08.2031) позивачу не скасовано, під час прийняття рішення щодо заборони в`їзду в Україну на три роки, чим фактично легалізовано його перебування на території України до 27.08.2031.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

Управління державної міграційної служби, оскаржуючи ухвалене судове рішення, зазначає про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, про неправильне застосування норм матеріального права та в апеляційній скарзі просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У доводах апеляційної скарги представник Управління державної міграційної служби зосереджує увагу на статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22 вересня 2011 року, якою визначено підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. 
Так, як зазначає скаржник, відповідно до абзацу другого частини 1 статті 13 вказаного Закону в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю.
Автор апеляційної скарги указує, що спірне рішення «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 07 червня 2022 року прийнято на підставі листа Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 15 березня 2022 року в якому викладено обставини загрози перебування позивача на території України інтересам національної безпеки або громадського порядку.
Тому, на думку скаржника, спірне рішення прийнято за наявності підстав визначених у статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

До того ж, скаржник зауважує, що Управління державної міграційної служби не може піддавати сумніву інформацію отриману від правоохоронних органів, зокрема Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України.

Адвокат позивача не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби, підтримав її в повному обсязі.
Так, представник указує на те, що частина 10 статті 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» забороняє оприлюднювати або надавати зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи оперативно-розшукової діяльності до прийняття рішення за результатами такої діяльності.
Отже, Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України позбавлений можливості викладати у зверненні до органу ДМС щодо прийняття рішення про заборону в`їзду іноземцю чи особі без громадянства, інформацію, яка зібрана ним у процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Також представник третьої особи вважає, що вжиття заходів щодо примусового повернення та заборони в`їзду в країну залежить виключно від дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень.
З посиланням на практику Верховного Суду, яка викладена у постановах від 27.05.2021 (справа №826/9102/18) та від 29.07.2021 (справа №320/8499/20), представник Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України зазначає, що необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.
Крім того, представник третьої особи указує, що кримінальна справа, яка перебуває на розгляді в Київському районному суді, де обвинуваченим є ОСОБА_1 , може розглядатися за клопотанням його захисника дистанційно, в режимі відеоконференції.

Враховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є уродженцем Чечено-Інгушської АССР, Сунженського району, столиці Орджонікідаевська РССФР, за національністю чеченець, є громадянином Російської Федерації, та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 з 1987 року постійно проживає в Україні та 30.08.2021 отримав посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 ; орган, що видав 5103; запис № 19651227-03811 (дата закінчення 27.08.2031).
Позивач одружений на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 06.10.1994), громадянці Російської Федерації, яка має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 ; орган, що видав 5101; запис № 19740113-06640 (дата закінчення 13.02.2029). Зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач має дві доньки та сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які є громадянами України згідно свідоцтва про народження НОМЕР_4 , видане 05.05.2002, НОМЕР_5 , видане 21.08.1996 та НОМЕР_6 , видане 07.08.2003.

27 серпня 2020 року прокурором відділу прокуратури Одеської області було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12019160000001016 від 01.11.2019 за обвинуваченням ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 189 Кримінального кодексу України (вимагання).
Даний обвинувальний акт перебуває на розгляді в Київському районному суді м. Одеси, номер кримінальної справи, згідно відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, 947/2459/20.

05.04.2022 до Управління державної міграційної служби надійшов лист від Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України № 2296/55/01-2022 від 15 березня 2022 року «Про розгляд питання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки».
У даному листі вказано, що відповідно до пункту 1 статті 1, пунктів 1-3 статті 2, підпунктів 1, 2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію», Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України та відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2020 року №1126-р, в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прибув в Україну з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України.
Далі, зазначено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Указане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію всередині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні.
Також у листі заявлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 10 березня 2022 року, не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене та беручи до уваги те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , становить загрозу інтересам національної безпеки або охороні громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, керуючись абзацами 2, 3 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Інструкцією «Про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особами без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235, Управління державної міграційної служби 07 червня 2022 року прийняло рішення «Про заборону в`їзду в Україну громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » строком на три роки (а.с.25-26).
Управління державної міграційної служби направило на адресу Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України доручення від 07.06.2022 №8010.8.5-14848/80.4-22, де містилося  вказане вище рішення про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 направлено до для виконання, також у цьому дорученні вказано термін контролю до 07.06.2025 (а.с.122).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22 вересня 2011 року (далі – Закон №3773-VI).
Стаття 13 Закону №3773-VI містить підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.
Так, згідно абзаців 2, 3 частини 1 цієї статті в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
-          в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю;
-          якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Частини 2, 3 статті 13 Закону №3773-VI передбачають, що за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.
Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства (далі - особи), перебування яких на території України не дозволяється визначає Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 (далі – Інструкція №1235).
Відповідно до вимог пунктів 4-6 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою:
а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій;
б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;
в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження;
г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку;
ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця – у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.
Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу:
а) громадянство (підданство);
б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею);
в) дата народження (день, місяць, рік);
г) стать;
ґ) місце проживання;
д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий;
е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну;
є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).
Рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

Як свідчать обставини даної справи, Управління державної міграційної служби прийняло рішення «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 07 червня 2022 року строком на три роки на підставі листа Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 15 березня 2022 року, в якому, серед іншого, указано, що позивач, станом на 10 березня 2022 року, не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення.

Водночас, як мовилося вище, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є обвинуваченим у кримінальному провадженні, яке перебуває на розгляді в Суворовському районному суді м. Одеси, за частиною 3 статті 189 Кримінального кодексу України (вимагання).

   слід вирішити питання чи може бути особі, яка має статус обвинуваченого та знаходиться під слідством і судом, бути заборонений в`їзд на територію України.

Вивчаючи вказане питання, колегія суддів встановила таке.

Участь обвинуваченого в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження є обов`язковою відповідно до частини 2 статті 318 Кримінального процесуального кодексу України.
Заборона в`їзду ОСОБА_1 позбавляє суд можливості розглядати кримінальне провадження, яке здійснюється за обов`язковою участі обвинуваченого.
Крім того, положеннями статті 323 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, якщо обвинувачений, до якого не застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не прибув за викликом у судове засідання, суд відкладає судовий розгляд, призначає дату нового засідання і вживає заходів до забезпечення його прибуття до суду. Суд також має право постановити ухвалу про привід обвинуваченого та/або ухвалу про накладення на нього грошового стягнення в порядку, передбаченому главами 11 та 12 цього Кодексу.

Оцінюючи довід Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про можливість участі ОСОБА_1 при розгляді кримінальної справи в режимі відеоконференції, колегія суддів зазначає таке.
Стаття 336 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) регулює питання проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження.
Так, частина 1 цієї статті передбачає, що судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі:
1) неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин;
2) необхідності забезпечення безпеки осіб;
3) проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого;
4) необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження;
5) наявності інших підстав, визначених судом достатніми.
Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує (частина 2 статті 336 КПК України).

Отже, головною умовою проведення дистанційного судового провадження є згода обвинуваченої особи. Однак, як установлено обставинами справи, обвинувачений заперечує проти цього, бажає приймати участь у кримінальному провадженні, але в цьому йому перешкоджає рішення суб`єкта владних повноважень про заборону в`їзду.

Слід також наголосити, що відповідно до частини 2 статті 22 Закону №3773-VI виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом – до закінчення кримінального провадження.
Отже, Закон №3773-VI прямо забороняє виїзд з України іноземцю або особі без громадянства у разі розгляду щодо нього кримінальної справи судом.
На тлі цього є обґрунтованими доводи представника позивача, що такий превентивний захід, як заборона в`їзду не може бути застосований до особи, яка перебуває під слідством та судом.

Дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилалися в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що Управління державної міграційної служби, при прийнятті спірного рішення, керувалося інформацією, наданою Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України, яка не відповідає дійсним обставинам справи.
Посилання представника Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на практику Верховного Суду у справах №№ 826/9102/18, 320/8499/20, де суд касаційної інстанції зазначає, що необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд, колегія суддів вважає недоречним, оскільки обставини справи, які встановив Верховний Суд, відрізняються від обставин даної справи за позовом ОСОБА_1 , зокрема наявністю щодо останнього кримінального провадження на території України.

До того ж, є також правильним судження суду першої інстанції, що ані відповідачем, ані третьою особою не надано належних доказів, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, які можуть призвести до підриву державності та направлені на повалення державного ладу України.
Спірне рішення Управління державної міграційної служби та лист Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України не містить конкретних фактів, що ОСОБА_1 може бути причетний до вчинення протиправної діяльності, направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні.

Посилання скаржника на те, що Управління державної міграційної служби не може піддавати сумніву інформацію отриману від правоохоронних органів, зокрема Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України є необґрунтованим.
Так, відповідно до підпунктів 2, 4, 6 пункту 6 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, ДМС для виконання покладених на неї завдань має право одержувати безоплатно від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та їх посадових осіб, а також від громадян та їх об`єднань інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на ДМС завдань; користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами; ініціювати проведення спільних перевірок з правоохоронними органами та іншими центральними органами виконавчої влади у межах повноважень, передбачених законом.
Отже, Державна міграційна служба має передбачену законодавством можливість перевірки інформації, яка надійшла від правоохоронних органів, в тому числі ініціювати проведення спільних перевірок.

Є також правильним зауваження суду першої інстанції, що позивач біля сорока років постійно проживає в м. Одесі на законних підставах, є платником податків в Україні, одружений, має трьох дітей – громадян України, які народилися в м. Одесі, що свідчить про влаштований побут та міцні соціальні зв`язки з державою Україна.
Понад те, суд першої інстанції правильно зауважив, що після повномасштабного вторгнення Росії в Україну позивач зі своєю сім`єю, з метою уникнення небезпеки, яка могла загрожувати його неповнолітнім дітям та дружині, покинув територію України, виїхавши до Туреччини. Це свідчить про те, що у позивача не було мети прибути до західних регіонів України для створення масових протестів шляхом підбурення вихідців з Російської Федерації та близьких їм осіб.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, що свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні апеляції.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 О. А. Шевчук

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 18.07.2023.