Постанова
Іменем України                                            
 
16 серпня 2023 року 
м. Київ
 
справа № 754/14503/16-ц
провадження № 61-2881св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Стрільчука В. А.,                         
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горша Анжела Олександрівна, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов Андрій Миколайович, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року в складі судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року в складі колегії суддів:                         Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горші Анжели Олександрівни, ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування рішення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі іпотечного договорувід 16 листопада 2010 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 ,                     ОСОБА_5 , 30 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горшою А. О. посвідчено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира). У спірній квартирі зареєстровані відповідачі, та незважаючи на неодноразові вимоги позивача, відмовляються її звільнити і добровільно знятись із реєстраційного обліку, до цього часу продовжують в ній проживати, безпідставно користуючись майном, яке їм не належить. Крім того,                     ОСОБА_6 вселила до квартири невідомих осіб, чим порушує права позивача як власника майна. На підставі викладеного ОСОБА_2 просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення.
 
У вересні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горші А. О.,                     ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування рішення.
 
В обґрунтовування позовних вимог зазначав, що йому на праві власності належить 1/4 частка спірної квартири. Згідно із договором іпотеки                                 від 16 листопада 2010 року спірну квартиру позивач передав в іпотеку ОСОБА_2 . 
 
Вказував, що йому стало відомо, що 30 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горшею А. О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31662679 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про державну реєстрацію права власності                        ОСОБА_2 на спірну квартиру. Відповідно до інформаційної довідки                                    від 24 лютого 2017 року № 81211841 підставою виникнення права власності вказано договір іпотеки квартири від 16 листопада 2010 року, а підставою внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 вересня 2016 року.
 
Позивач вважав, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 вересня 2016 року індексний номер 31662679, яке прийнято приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу  Горшею А. О., є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято з порушенням вимог законодавства, зокрема, без окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
У зв`язку із викладеним ОСОБА_1 просив суд:
 
- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 вересня 2016 року індексний номер 31662679, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горшею А. О.;
 
- визнати протиправними дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горші А. О. щодо внесення інформації в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру та скасувати запис про право власності № 31662679.
 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 березня 2018 року цивільну справу № 754/14503/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 754/11784/17 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горші А. О.,                   ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування рішення, присвоївши справі загальний номер 754/14503/16 (провадження № 2-762/18).
 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та скасування рішення залишено без розгляду (т. 2 а. с. 89, 90).
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та усунено їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири без надання іншого житлового приміщення (т. 2 а. с. 92-99).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року та ухвалено в справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення відмовлено (т. 3 а. с. 30-34).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2018 року, а справу за позовом ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та скасування рішення направлено для продовження розгляду до того ж суду                     (т. 3 а. с. 34-36).
 
Постановою Верховного Суду від 27 січня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасовано, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року залишено в силі (т. 3 а. с. 231-236).
 
Скасовуючи постанову апеляційного суду та залишаючи рішення суду першої інстанції в силі, касаційний суд виходив з того, що суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 дотрималася процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а також порушення відповідачами її прав як нового власника квартири, тому зробив правильний висновок про задоволення позову.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 13 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду                                              від 02 лютого 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горші А. О.,                       ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування рішення відмовив. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що сторони договору іпотеки передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань. Право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2 з додержанням норм закону, нотаріусу для реєстрації права власності на спірну квартиру було надано всі необхідні документи, передбачені договором та законом, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення приватного нотаріуса про державну реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки приватний нотаріус під час вчинення відповідних дій діяв у межах норм чинного законодавства.Суд не прийняв до уваги посилання позивача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки на спірні правовідносини такий закон не поширюється.

 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У березні 2023 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов А. М.,звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва                          від 13 грудня 2021 року і постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
Скаржник зазначає, що в договорі іпотеки чітко визначено, що позасудове врегулювання здійснюється на підставі укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Факт укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя відсутній, а тому прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі                          № 554/14813/15-ц (провадження № 1466цс18).
 
Однією із передумов державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно. Такого документа позивачем до суду надано не було.
 
Скаржник вказує на те, що на момент реєстрації права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким введено мораторій, відповідно до якого не може бути примусово стягнено (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, та загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири.
 
Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» підлягає безумовному застосуванню в процесі позасудового врегулювання спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-ц (провадження № 11-474апп19)).
 
У приватного нотаріуса були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира використовується позивачем як місце постійного проживання. Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20).
 
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
 
Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 754/14503/16-ц із Деснянського районного суду м. Києва.
 
Справа № 754/14503/16-ц надійшла до Верховного Суду у травні 2023 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 16 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та                 ОСОБА_1 укладено договір позики грошей, за умовами якого     ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 629 200,00 грн, що за курсом НБУ складало 78 650,00 дол. США (т. 2 а. с. 18, 19).
 
На забезпечення виконання умов договору позики укладено договір іпотеки від 16 листопада 2010 року, за умовами якого іпотекодавці ( ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) передали в іпотеку спірну квартиру. Іпотекодержателем за цим договором є ОСОБА_2 (т. 1                             а. с. 9-16).
 
Пунктом 5.2 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов договору іпотеки квартири іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям письмову вимогу про усунення порушення. В такій вимозі про усунення порушення зазначається стислий зміст порушених зобов`язань/умов, вимога про виконання порушених зобов`язань/умов у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога про усунення порушення залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до пункту 5.3 договору іпотеки, у разі невиконання боржником та іпотекодавцями зобов`язань за договорами позики та/або іпотеки, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку» та/або шляхом вчинення виконавчого напису (з урахуванням неустойки), з покладенням обов`язку оплати нотаріальних дій на іпотекодавців та за рішенням суду.
 
Пунктом 5.4 договору іпотеки квартири встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання та зазначено, що сторони цим встановлюють та вирішують, що звернення стягнення на предмет іпотеки можливе шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки квартири. Позасудове врегулювання здійснюється згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в договорі іпотеки квартири, та не потребує укладення сторонами окремого договору будь-якого іншого додаткового підтвердження чи погодження. Визначений згідно з положеннями цього пункту спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені чинним законодавством чи договором іпотеки квартири способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до пункту 5.4.1 договору іпотеки іпотекодержатель може задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
 
Внаслідок невиконання боржником (відповідачем у справі ОСОБА_1 ) своїх зобов`язань за договором, позивач ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горші А. О. для реєстрації у встановленому Законом України «Про іпотеку» порядку права власності на предмет іпотеки.
 
Відповідно до свідоцтв від 10 серпня 2016 року, виданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровими                      № № 1369, 1370, 1371, відповідно до яких нотаріус посвідчила, що нею                                       14 травня 2015 року та 19 серпня 2016 року на адресу іпотекодавців направлені заяви-вимоги, в яких ОСОБА_2 повідомляла ОСОБА_4 ,                                  ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики, іпотекодержателем буде звернено стягнення на іпотечне майно.
 
Ці заяви передані шляхом направлення поштових відправлень зі зворотними повідомленнями 15 травня 2015 року та 19 серпня 2016 року, які було повернуто 18 червня 2015 року та 26 вересня 2016 року у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
 
Зазначені документи містили відомості про сплив 30-денного строку належного повідомлення іпотекодавців, оскільки згідно з пунктом 9 договору позики позичальник згоден з тим, що будь-яка кореспонденція має надсилатися на адресу його проживання, вказану в цьому договорі, така кореспонденція вважається отриманою ним у день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою.
 
Згідно з довідкою форми № 3 від 16 листопада 2016 року у спірній квартирі зареєстровано чотири особи: відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
 
30 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горшею А. О. було посвідчено право власності позивача ОСОБА_2 на спірну квартиру (т. 1 а. с. 6-8).
 
Підставою для реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру стало невиконання боржником ОСОБА_1 своїх обов`язків за договором позики грошей.
 
Для реєстрації переходу права власності на предмет іпотеки ОСОБА_2 надала такі документи: 
- договір позики, посвідчений 16 листопада 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 2787 (т. 2 а. с. 18, 19); 
- договір іпотеки, посвідчений 16 листопада 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 2788 (т. 1 а. с. 9-16);
- свідоцтво про право власності на житло, видане 27 серпня 1998 року відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради (т. 2                 а. с. 47);
- витяг про державну реєстрацію прав № 27955471, виданий 10 листопада              2010 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (т. 2 а. с. 48);
- свідоцтво від 10 серпня 2016 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 1370, згідно із яким нотаріус посвідчила, що нею 14 травня 2015 року заяву ОСОБА_2 передано ОСОБА_5 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики, іпотекодержателем буде звернено стягнення на передане в іпотеку майно (т. 2 а. с. 50). 15 травня 2015 року заяву направлено поштовим відправленням із зворотним повідомленням про вручення, 18 червня 2015 року відправлення повернулося без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання;
- свідоцтво від 10 серпня 2016 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 1369, згідно із яким нотаріус посвідчила, що нею 14 травня 2015 року заяву ОСОБА_2 передано ОСОБА_4 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики, іпотекодержателем буде звернено стягнення на передане в іпотеку майно (т. 2 а. с. 49). 15 травня 2015 року заяву направлено поштовим відправленням із зворотним повідомленням про вручення, 18 червня 2015 року відправлення повернулося без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання;
- свідоцтво від 10 серпня 2016 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за реєстровим № 1371, згідно із яким нотаріус посвідчила, що нею 14 травня 2015 року заяву ОСОБА_2 передано ОСОБА_1 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики грошей, іпотекодержателем буде звернено стягнення на передане в іпотеку майно. 15 травня 2015 року заяву направлено поштовим відправленням із зворотним повідомленням про вручення, 18 червня 2015 року відправлення повернулося без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання;
- заяву (вимогу) про необхідність повернення суми заборгованості, передану        19 серпня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горшею А. О., за реєстровим № 308, в якій                          ОСОБА_2 повідомляє ОСОБА_3 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики, іпотекодержателем буде звернено стягнення на передане в іпотеку майно (т. 2 а. с. 52). 19 серпня 2016 року заяву направлено поштовим відправленням із зворотним повідомленням про вручення, однак 26 вересня 2016 року повідомлення повернулося без вручення у зв`язку із закінчення терміну зберігання (т. 2 а. с. 53).
 
Зазначені документи містили відомості про сплив 30-денного строку належного повідомлення іпотекодавців, оскільки згідно із пунктом 9 договору позики позичальник згоден із тим, що будь-яка кореспонденція має надсилатись на адресу його проживання, вказану в цьому договорі.
 
Така кореспонденція вважається отриманою ним в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою. Водночас, договір іпотеки містив вимогу лише про обов`язковість направлення відповідних вимог та попередження про їх задоволення за рахунок предмета іпотеки.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Суди встановили, що позичальник ОСОБА_1 належно не виконував своїх зобов`язань за договором позики від 16 листопада 2010 року, укладеним із ОСОБА_2 , внаслідок чого виникла заборгованість.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою).
У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 зазначеного Закону).
Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
Суди встановили, що в пунктах 5.4, 5.4.1 іпотечного договору від 16 листопада                       2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , сторони передбачили відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень                              (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом частини третьої статті 10 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Пунктом 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.
У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставини, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та      статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
 
Вказаний висновок висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження                                     № 14-22цс19).
Судами установлено, що для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки було надано, зокрема, такі документи:договір позики; договір іпотеки; заяву (вимогу) про необхідність повернення суми заборгованості; свідоцтва від 10 серпня 2016 року, видані приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровими №№ 1369, 1370, 1371, відповідно до яких нотаріус посвідчила, що нею 14 травня 2015 року та 19 серпня 2016 року на адресу іпотекодавців направлені заяви-вимоги, в яких ОСОБА_2 повідомляла ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ОСОБА_3 , що у випадку несплати заборгованості за договором позики, іпотекодержателем буде звернено стягнення на іпотечне майно.
Також встановлено, що заяви (вимоги) про стягнення заборгованості передані шляхом направлення поштових відправлень зі зворотними повідомленнями       15 травня 2015 року та 19 серпня 2016 року, які були повернені 18 червня                  2015 року та 26 вересня 2016 року відповідно, у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
Зазначені документи містили відомості про сплив 30-денного строку належного повідомлення іпотекодавців, оскільки згідно із пунктом 9 договору позики позичальник згоден із тим, що будь-яка кореспонденція має надсилатися на адресу його проживання, вказану в цьому договорі, така кореспонденція вважається отриманою ним в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує будинок за цією адресою.
 
Даних про те, що ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором позики від 16 листопада 2010 року та повернув ОСОБА_2 629 200,00 грн матеріали справи не містять.
Аналогічні обставини встановлені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном шляхом виселення.
 
Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Горші А. О від 30 вересня 2016 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, у порушення норм процесуального права не застосував до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є безпідставними, оскільки, як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. 
 
Крім того, позика надана у гривнях, тому вказаний закон не розповсюджується на зазначені відносини.
 
Не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира використовується як місце постійного проживання позивача, оскільки в матеріалах справи немає достатніх доказів про проживання позивача у спірній квартирі на час здійснення спірної реєстрації права власності. Окрім того, позивач не надав доказів про те, що у нього або членів його сім`ї немає іншого житлового майна, в тому числі належного йому на праві спільної сумісної власності. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шаповалов Андрій Миколайович, залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    А. І. Грушицький 
 
Судді:                                                                                     І. В. Литвиненко 
 
Є. В. Петров
                                                                                              
В. В. Пророк
 
В. А. Стрільчук