ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 липня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 915/745/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання – Кияшко Р.О.
за участю представників:          
від прокуратури: Стоянова О.О.
від Дорошівської сільської ради: не з`явився
від Товариства з обмеженою відповідальністю  “АВІАТТОР”: Босонченко О.М.
від ОСОБА_1 : не з`явився
від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі
апеляційну скаргу  керівника Вознесенської окружної прокуратури
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2023 про відмову у забезпеченні позову, суддя в І інстанції Семенчук Н.О.,  в м. Миколаєві
у справі №915/745/23
за позовом:  керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Дорошівської сільської ради
до відповідача:  Товариства з обмеженою відповідальністю  “АВІАТТОР”
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 
1) ОСОБА_1 ;
2) Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області
про    витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Керівник Вознесенської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Дорошівської сільської ради з позовною заявою, в якій просить суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю “АВІАТТОР” земельну ділянку з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.
Позов обгрунтований тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 25.09.2019 №7093/0/14-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано громадянину України ОСОБА_1  у власність земельну ділянку, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, на підставі чого державним реєстратором 30.09.2019 здійснено відповідний запис про реєстрацію права власності. Проте, ОСОБА_1  вже отримував у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, тобто вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання. Таким чином, вказаний наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області є незаконний.
У подальшому, ОСОБА_1  на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.12.2019 відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь ТОВ “АВІАТТОР”, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому, оскільки на даний час володільцем спірної земельної ділянки є ТОВ “АВІАТТОР”, на думку прокурора, ефективним способом захисту порушених інтересів держави у даному випадку є витребування спірної земельної ділянки у ТОВ “АВІАТТОР”.
Разом з позовною заявою прокурором надано до суду заяву про забезпечення позову у справі №915/745/23, відповідно до якої останній просив:
- накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (у тому числі, у разі зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки, її поділу чи об`єднання з іншими ділянками, укладання договорів, вчинення інших правочинів щодо неї);
- заборонити ТОВ “АВІАТТОР” вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї.
В обґрунтування заяви зазначає, що ТОВ “АВІАТТОР”, як власник земельної ділянки, може розпорядитись нею на власний розсуд, у зв`язку з чим існує очевидна небезпека відчуження цієї ділянки, що фактично призведе до неможливості реального поновлення інтересів держави та повернення земельної ділянки належному власнику - державі в особі Дорошівської сільської ради, а також унеможливить або ускладнить виконання рішення суду: - ТОВ “АВІАТТОР” відповідно до положень ч.3 ст.20 Земельного кодексу України, може ініціювати питання щодо зміни її цільового призначення та виду її функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень органів виконавчої влади шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами. З метою запобігання відчуження спірної земельної ділянки, зміни об`єкту позову, що може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, відповідно до ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України просить вжити заходи забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2023 у справі №915/745/23 у задоволенні заяви Керівника Вознесенської окружної прокуратури про забезпечення позову – відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов наступних висновків:
-посилання прокурора на можливе утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду не свідчить про наявність достатньо обґрунтованого припущення стосовно можливості невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі невжиття такого заходу забезпечення позову, позаяк прокурором не надано суду належного, допустимого та достовірного в розумінні ст.ст. 76-78 ГПК України доказу стосовно наміру чи  вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на відчуження спірної земельної ділянки чи зміну об`єкту позову. Таким чином, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження спірної земельної ділянки чи зміну об`єкту позову без наведення відповідного обґрунтування підтвердженого доказами не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви;
-заявник не надає доказів на підтвердження обставин ймовірного подальшого відчуження нерухомого майна (земельної ділянки), його поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками;
-заявник не повідомляє жодних обставин стосовно вчинення певних дій з об`єктом нерухомого майна (земельною ділянкою) станом на момент пред`явлення позову до суду;
-право на земельну ділянку набуто відповідачем близько 4 роки тому, відтак посилання прокурора на вчинення відповідачем будь-яких дій із земельною ділянкою носить характер припущень;
-звертаючись до суду, прокурор не обґрунтовує, що обставини, які можуть утруднити виконання судового рішення реально існують станом на дату звернення до суду і створюють загрозу неможливості поновлення прав позивача;
30.05.2023 від керівника Вознесенської окружної прокуратури на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга, в якій останній просить зазначену ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2023 у справі №915/745/23 скасувати та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.
В обгрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає наступне:
- наявність ТОВ «АВІАТТОР» правомочностей власника земельної ділянки вказує на можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, але до прийняття ним остаточного рішення у справі, розпорядитись спірною земельною ділянкою на користь третіх осіб. Тобто, достовірно знаючи про наявність судового спору, ТОВ «ABIATTO» свідомо може здійснити дії щодо розпорядження землею та ухилення від виконання рішення суду. Відповідач ТОВ «АВІАТТОР», як власник спірної земельної ділянки, може розпорядитись нею на власний розсуд у зв?язку з чим існує очевидна небезпека відчуження цієї ділянки;
-як власник земельної ділянки, ТОВ «АВІАТТОР», відповідно до положень ч. 3 ст. 20 ЗК України, може ініціювати питання щодо зміни ї цільового призначення та виду її функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень органів виконавчої влади шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами; 
-поза увагою суду першої інстанції залишилося, що на підтвердження реальної загрози утруднення виконання можливого рішення суду прокурором зазначено факт відчуження спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.2019 б/н, на користь ТОВ «ABIATTOP», про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 34437710.  Зазначене, на думку скаржника, підтверджує перехід прав на спірну земельну ділянку після її незаконного вибуття з державної власності та, з огляду на законні права власника та користувача такої ділянки, достеменно свідчить про вільну можливість у будь-який час вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо неї, що може призвести до необхідності заміни відповідачів у справі, зміни виду судочинства та затягування вирішення спору по суті; 
-судом не враховано, що зазначені у заяві керівника Вознесенської окружної прокуратури заходи забезпечення позову не несуть для відповідача ТОВ «ABIATTOP» негативних наслідків матеріального або нематеріального характеру від можливого вжиття судом заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони вчиняти реєстраційні дії з майном. Більш того, обрані прокурором заходи забезпечення позову є достатніми та належними заходами забезпечення вказаного позову, які сприятимуть забезпеченню належної поведінки відповідача на час розгляду справи судом та носять тимчасовий характер обмежень щодо розпорядження земельною ділянкою.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «АВІАТТОР» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін та вказує таке:
-апелянтом не зазначено які саме норми матеріального права і які саме норми процесуального права були порушені судом при прийняті оскаржуваної ухвали;
-наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 25.09.2019 №7093/0/14-19-СТ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , а також договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.12.2019 б/н, посвідчений приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, сторонами (у т.ч. сторонами цієї судової справи) не оскаржувався, недійсним/не чинним/неукладеним судом не визнавався та є чинним;
-наразі відсутнє будь-яке судове рішення, яке б встановлювало/визнавало порушення зі сторони Відповідача під час набуття права власності або користування земельною ділянкою; 
-накладання арешту на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, матиме негативні наслідки для добросовісного набувача в частині вільного доступу до земельної ділянки, збору врожаю та розпорядження врожаєм, вирощеним на спірній земельній ділянці, що є прямим порушенням права власності та не співрозмірним способом втручання у господарську діяльність Відповідача, у тому числі з огляду на ту обставину, що правові підстави набуття добросовісним набувачем ТОВ «ABIATTO» прав власності на земельну ділянку (наказ, договір купівлі-продажу) не скасовані/недійсними не визнані;
-відчуження земельної ділянки було здійснено в межах та на підставі закону, перехід права власності належним чином зареєстровано в державному реєстрі речових прав;
-саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження/поділу тощо земельної ділянки, не є достатньою підставою для обмеження права добросовісного набувача.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу прокурор зазначає, що наведені у відзиві заперечення є необгрунтованими та такими, що не спростовують наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 у справі №916/602/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Вознесенської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2023 у справі №915/745/23 та призначено справу до розгляду на 11.07.2023 о 12:00.
У судовому засіданні 11.07.2023 представник прокуратури наполягав на задоволенні апеляційної скарги, представник відповідача просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Інші учасники справи участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів зазначає таке.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно із п. 14 ч.1 ст.255 Господарського процесуального кодексу України    окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, а саме, про забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України    апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Як вбачається із матеріалів оскарження ухвали, наказом ГУ ДГК у Миколаївській області від 25.09.2019 №7093/0/14-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, та надано громадянину України ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий помер 4822085400:10:000:0708) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, в межах території Щербанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (на даний час Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області). 
На підставі вказаного наказу державним реєстратором Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області від 30.09.2019 здійснено запис №33496820 про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий помер 4822085400:10:000:0708).
У подальшому ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.12.2019 б/н, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області, відчужив право власності на вказану земельну ділянку на користь ТОВ “АВІАТТОР”, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 34437710.
За твердженнями прокурора, ТОВ “АВІАТТОР”, як власник земельної ділянки, може розпорядитись нею на власний розсуд, у зв`язку з чим існує очевидна небезпека відчуження цієї ділянки, що фактично призведе до неможливості реального поновлення інтересів держави та повернення земельної ділянки належному власнику - державі в особі Дорошівської сільської ради, а також унеможливить або ускладнить виконання рішення суду.
Як зазначає, прокурор, з метою  запобігання відчуження спірної земельної ділянки, зміни об`єкту позову, що може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, відповідно до ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України необхідно  вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки, у тому числі внаслідок поділу чи об`єднання з іншими ділянками та  заборони ТОВ “АВІАТТОР” вчиняти дії, спрямовані на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї (з метою запобігання зміні предмету спору, сторін у справі та забезпечення реального виконання рішення суду та поновлення інтересів держави), що і стало підставою для звернення прокурора з відповідною заявою про забезпечення позову.
Колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є наявність або відсутність підстав для задоволення заяви керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дорошівської сільської ради про забезпечення позову.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з таких підстав.
Забезпечення позову – це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Передбачивши різні види забезпечення позову, закон не встановлює конкретно, який вид в яких судових справах застосовується. Це питання вирішується судом за заявою заявника (особи, яка бере участь у справі), враховуючи причини, у зв`язку з якими необхідно забезпечити позов, характер спірних правовідносин тощо.
Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В силу приписів ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;
6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;
7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Враховуючи вимоги частини 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, необхідно з`ясувати, чи тотожні за змістом заявлені заходи забезпечення позову задоволенню заявлених позовних вимог, та суд не повинен вживати заходів забезпечення позову, якщо здійснення таких заходів забезпечення позову практично є задоволенням заявлених позовних вимог, і при цьому спір не вирішується по суті.
Слід зауважити, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.
Так, згідно зі ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
При вжитті таких заходів суд повинен з`ясувати наявність зв`язку між конкретним видом забезпечувальних заходів і предметом відповідної позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Таким чином, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
При цьому, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість заподіяння шкоди позивачу без наведення відповідного обґрунтування ухилення відповідної особи від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
Системний аналіз висновків про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 року у справі № 916/2786/17, та положень ч. 1 ст. 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України, дає підстави дійти до висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в ч.ч.2, 5, 6, 7 ст. 137 Господарським процесуальним кодексом України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
При цьому, судова колегія зазначає, що підстава вжиття заходів забезпечення позову, як ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, також має бути підтверджена відповідними доказами, які б підтверджували обставини, на які посилається заявник, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість того, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову може призвести до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.
Отже, заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод “Право на ефективний засіб юридичного захисту” встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.
Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі “Пантелеєнко проти України” засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі “Дорани проти Ірландії”, було зазначено що поняття “ефективний засіб” передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.   
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є вимоги немайнового характеру – про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю “АВІАТТОР” земельну ділянку з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.
Оскільки в даній справі прокурор звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.05.2019 року у справі № 911/1551/18.
Крім того, адекватність певного заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018р. у справі № 916/2786/17).
Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повного припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
До того ж, заявник самостійно обирає конкретний вид забезпечення позову, а суд дає тільки оцінку його співмірності заявленим позовним вимогам.
Так, в даному випадку прокурор просив суд застосувати такі види заходу забезпечення позову, як накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та заборону органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (у тому числі, у разі зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки, її поділу чи об`єднання з іншими ділянками, укладання договорів, вчинення інших правочинів щодо неї) та заборони ТОВ “АВІАТТОР” вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї.
Підставою для вжиття запобіжних заходів, на яку посилається заявник, в даному випадку є твердження про те, що ТОВ “АВІАТТОР”, як власник земельної ділянки, може розпорядитись нею на власний розсуд, у зв`язку з чим існує очевидна небезпека відчуження цієї ділянки, що фактично призведе до неможливості реального поновлення інтересів держави та повернення земельної ділянки належному власнику - державі в особі Дорошівської сільської ради, а також унеможливить або ускладнить виконання рішення суду: - ТОВ “АВІАТТОР” відповідно до положень ч.3 ст.20 Земельного кодексу України, може ініціювати питання щодо зміни її цільового призначення та виду її функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень органів виконавчої влади шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами. 
З метою запобігання відчуження спірної земельної ділянки, зміни об`єкту позову, що може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, відповідно до ст.ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України просить вжити заходи забезпечення позову.
Дослідивши матеріали оскарження, а також доводи заяви про забезпечення позову та докази на підтвердження обставин, з якими заявник пов`язує необхідність застосування визначених ним заходів забезпечення позову судова колегія зазначає таке.
Як вже було наголошено, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Разом із цим, визначений у процесуальному законі принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 21.12.2020 року у справі №916/401/17).
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).
Отже, питання про порушення законодавства Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області при затверджені наказу від 25.09.2019 №7093/0/14-19-СГ, яким затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано громадянину України ОСОБА_1  у власність земельну ділянку, площею 2 га, для ведення особистого селянського господарства, на підставі чого державним реєстратором 30.09.2019 здійснено відповідний запис про реєстрацію права власності буде вирішуватись судом під час розгляду справи по суті.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції , що подана заява про вжиття заходів забезпечення позову не  містить обґрунтованих мотивів та посилань    на    докази,    на    підставі яких суд міг би дійти висновку щодо обгрунтованості та співмірності,  доцільності та необхідності забезпечення позову, а доводи прокурора жодним чином не підтверджують неможливість чи ускладнення виконання рішення у даній справі у випадку задоволення позову в розумінні ст.ст.76-78 ГПК України.
В даному випадку прокурором не  наведено фактичних обставин, які би підтверджували, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. 
В апеляційній скарзі прокурор обмежився лише посиланням   на   те, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може мати наслідком неможливості для позивача захистити свої порушені права, за захистом яких він звернувся до суду, в межах одного судового провадження.
Необхідність у застосуванні судом арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах території Дорошівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (у тому числі, у разі зміни цільового призначення вказаної земельної ділянки, її поділу чи об`єднання з іншими ділянками, укладання договорів, вчинення інших правочинів щодо неї) та заборони ТОВ “АВІАТТОР” вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером 4822085400:10:000:0708 дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї не обґрунтована і документально не підтверджена, в тому числі, що відповідачем вчиняються дії на розпорядження спірним майном; заява не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, які б засвідчували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, право на земельну ділянку набуто відповідачем близько 4 роки тому, відтак посилання прокурора на вчинення відповідачем будь-яких дій із земельною ділянкою носить характер припущень.
Судова колегія зазначає, що заява прокурора про забезпечення позову в цілому не містить будь-яких обґрунтованих доводів та доказів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Крім того, припущення прокурора, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до істотного ускладнення виконання рішення суду, без наведення відповідного обґрунтування, підтвердженого належними доказами, не може вважатися достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів прокурора в апеляційній скарзі, судова колегія дійшла висновку, що в ухвалі суду першої інстанції цілком вірно зазначено, що заява прокурора про вжиття заходів забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності забезпечення саме такого позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви позивача про вжиття забезпечувальних заходів.   Саме лише припущення заявника не свідчить про можливість ухилення відповідача від виконання майбутнього рішення суду у випадку задоволення судом позовних вимог прокурора. До того ж, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.
З огляду на зазначене, судова колегія зазначає, що саме лише посилання заявника на вищезазначені обставини за своєю суттю є лише припущенням та належними доказами по справі не підтверджено, тому, судова колегія вважає, що обставини, на які посилається заявник, не можуть бути підставою для застосування заходів забезпечення позову в даному випадку.
При цьому, необхідно також зауважити, що у разі належного підтвердження обставин, на які посилається прокурор, він необмежений у праві повторно звернутись до суду із відповідною заявою про забезпечення позову у вказаній справі.
У зв`язку з наведеним правомірним є висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для задоволення заяви про забезпечення позову. Тому доводи скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованими.
Отже, з урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Одночасно, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги скаржник посилається на практику Європейського суду з прав людини. Разом з тим, висновки Європейського суду з прав людини не повинні бути для суду безумовно обов`язковими без урахування конкретних обставин справи. Скаржник, в порушення вимог ст. 74 ГПК України, не навів обставин, які є підставою для застосування наведеної ним в апеляційній скарзі практики Європейського суду з прав людини.
Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Господарським судом при прийнятті ухвали було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58). 
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення питання щодо відмови у забезпеченні позову.
Оскаржувана ухвала господарського суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову у даній справі є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи та нормам процесуального права.
Посилання скаржника на неправильне застосування норм процесуального права під час винесення оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування зазначеного судового акту апеляційний господарський суд не вбачає.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 2684 грн покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 136, 137, 253, 269, 270, п.1. ч.1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу керівника Вознесенської окружної прокуратури залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 17.05.2023 у справі №915/745/23 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню згідно зі ст. 255, п. 2 ч. 1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 12.07.2023.

Головуючий суддя                                                      А.І. Ярош

Судді                                                                              Г.І. Діброва

                                                                                       Н.М. Принцевська