ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4996/23 Справа № 201/12960/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року                                                місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 201/12960/18
Номер провадження 22-ц/803/4996/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.
за участю секретаря: Паромової О.О.
учасники справи : 
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним – ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним – ОСОБА_2 
відповідачі за зустрічним позовом – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 
треті особи за зустрічним позовом – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва (Павловська) Г. О., Каландирець Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чебикін Сергій Віталійович, на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2023 року головуючого судді Ткаченко Н.В. по цивільній справі про поділ майна подружжя та про визнання договору дарування дійсним, визнання договорів купівлі-продажу в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно,-
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2018 року  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, 18 липня 2018 року шлюб між ними юридично припинений на підставі його розірвання за рішенням суду. Незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 (готовністю 85 %) та земельна ділянка для його обслуговування є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Також, в період шлюбу придбано транспортний засіб марки «Honda» модель «CRV», 2012 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 , право власності на який оформлено одноособово на відповідача.
З урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на частину: незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; земельної ділянки площею 0,0637 га, кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності відповідача ОСОБА_7 право власності на їх частину. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі – 206 010 грн, в якості компенсації вартості частини автотранспортного засобу марки «Honda» модель «CRV», 2012 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 та припинити за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на автотранспортний засіб марки «Honda» модель «CRV», 2012 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 , а також розподілити судові витрати у справі.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва (Павловська) Г. О., ОСОБА_8 , про визнання договору дарування дійсним, визнання договорів купівлі-продажу в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно, мотивуючи вимоги тим, що незавершене будівництвом домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка під ним дійсно були придбані під час шлюбу з ОСОБА_1 , втім, за її особисті кошти. Так, для придбання цього нерухомого майна були використані кошти у розмірі 707 070 грн. (89 502,53 доларів США) від продажу 26 грудня 2012 року квартири АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності їй, батькові ОСОБА_5 , матері ОСОБА_8 та братові ОСОБА_6 , а також від продажу 11 вересня 2013 року квартири АДРЕСА_3 , яка належала на праві власності її батькові ОСОБА_5 (сума продажу була зазначена, як 147 500 грн,але, фактично її продаж було вчинено за 671 500 грн. (85 000 доларів США). Ці гроші в подальшому за договором від 12 березня 2013 року їй подарував батько. Договір дарування не був нотаріального посвідчений, втім, сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, тому, за правилами ч.2 ст. 220 ЦК України ОСОБА_7 просила його визнати дійсним. 
ОСОБА_7 з підстав,того,що правочин вчинено під психологічним тиском з боку позивача, просила : - визнати недійсним в частині визначення ОСОБА_1 покупцем і сплати ним грошових коштів в частини вартості незавершеного будівництвом домоволодіння договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом домоволодіння від 05 червня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 417;- визнати недійсним в частині визначення ОСОБА_1 покупцем і сплати ним грошових коштів в 1/2 частини вартості земельної ділянки договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 420. 
Також, просила визнати ОСОБА_7 одноособовим покупцем за договором купівлі-продажу незавершеного будівництвом домоволодіння від 05 червня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 417; визнати ОСОБА_7 одноособовим покупцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05 червня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровано в реєстрі за № 420; визнати за ОСОБА_7 право особистої приватної власності на незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 готовністю 85 %, яке складається з житлового будинку (незавершеного будівництвом) загальною площею 211,6 кв.м, вбиральної літ. Б, басейну літ. В, споруд № 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; визнати за ОСОБА_7 право особистої приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 1210100000:03:184:0051, пл. 0,0637 га.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на частину: - незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельної ділянки площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_6 право приватної власності на частину: - незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельної ділянки площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинено за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 право спільної сумісною власності подружжя на: - незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ;- земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_6 суму у розмірі – 206 010 грн, в якості компенсації вартості частини автотранспортного засобу марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 .
Припинено за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на автотранспортний засіб марки «Honda» модель «CRV», 2012 р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 .
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва (Павловська) Г. О., ОСОБА_8 , про визнання договору дарування дійсним, визнання договорів купівлі-продажу в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно – відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 

В апеляційній скарзі  ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чебикін С.В., просить рішення суду в частині : - задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним та ОСОБА_6 права приватної власності на незавершене будівництво та земельну ділянку по частині за кожним, припинення права спільної сумісної власності подружжя на дане нерухоме майно;- відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та стягнення з неї судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що судом не вирішено спір між сторонами з приводу поділу нерухомого майна, яке з моменту його придбання належало їм на праві спільної часткової власності, також судом безпідставно припинено за сторонами право спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, якого з моменту його придбання не було.
Судом безпідставно відхилено твердження ОСОБА_6 , що для покупки спільного нерухомого майна були використані кошти, які були отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , оскільки вказана квартира належала на праві власності не тільки їй, скільки ОСОБА_6 ніколи не стверджувала, що усі кошти від продажу вказаної квартири були використані для придбання будинку та земельної ділянки, так, вона як співвласник вказаної квартири отримала частку від суми продажу. 
Вважають, що є надуманими висновки суду щодо не визнання обставин психологічного тиску ОСОБА_1 на ОСОБА_6 , оскільки в судовому засіданні остання пояснила, що питання розірвання шлюбу виникало періодично, з чого неможливо зробити висновок, що у 2014 році питання розірвання шлюбу було не актуальним, дійсно ініціатором розірвання шлюбу у справі № 201/13179/17 була ОСОБА_6 , проте це відбулось через три роки з часу придбання нерухомого майна та за вказаний період обставини змінилися. Зазначала, що негідна поведінка ОСОБА_1 полягала у зловживанні ним спиртними напоями, через що він перебував на обліку у лікаря нарколога, що не заперечувалось останнім та його представником. Крім того, відсутні об`єктивні підстави не довіряти показам свідка ОСОБА_9 , яка не перебуває у родинних відносинах з ОСОБА_6 , була сусідкою сім`ї ОСОБА_10 , та під присягу повідомила про відомі їй обставини погроз ОСОБА_1 колишній дружині розірванням шлюбу, якщо він не буде зазначений покупцем нерухомого майна у половині його вартості.
Вирішуючи питання про визнання дійсним договору дарування грошових коштів у розмірі 85 000 доларів США, судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_6 не доведено, що її батько ухилявся від його нотаріального посвідчення, проте, в судовому засіданні всі учасники цього правочину підтвердили обставини факту укладання договору у письмовій формі, факту передачі коштів та обставини ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення цього договору через зайнятість на роботі, а в подальшому втратою актуальності цього питання через сплив часу та пріоритет родинних відносин, тому, вважають, що юридичні підстави не визнання договору дарування коштів від 12 вересня 2013 року, в силу приписів ч. 2 ст. 220 ЦК України, відсутні. 
Крім того, зазначено, що обставини спроможності ОСОБА_1 сплатити вартість спірних частин житлового будинку та земельної ділянки, не можуть доказуватись лише його здатністю працювати, отриманням заробітної плати та трудовою книжкою, адже для правильного вирішення цієї справи мають бути встановлені джерела доходів останнього, які б дозволили йому придбати нерухоме майно навпіл з дружиною. В свою чергу, ОСОБА_6 надала належні та допустимими докази, які свідчать про наявність у неї особистих коштів для придбання нерухомого майна у повній його вартості, що не прийнято до уваги судом першої інстанції. Оскільки у ОСОБА_1 були відсутні кошти на придбання нерухомого майна в половині його вартості, то єдиним поясненням того, що він зазначений окремо його покупцем є тільки згода на це ОСОБА_6 , яку вона надала під його психологічним тиском.
Також, зазначено, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 14 червня 2022 року не має ніякого доказового значення для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ,оскільки право власності спірне нерухоме майно вже було зареєстроване за сторонами на праві спільної часткової власності.
Зазначено, що в порушення норм матеріального права, суд першої інстанції визнав за сторонами право приватної власності на нерухоме майно по його частині, однак такого виду права власності без виділення частки майна в натурі – не існує. Право власності на нерухоме майно набуте сторонами на підставі спільної часткової власності, тому, застосування судом статей 60,70 СК України є безпідставним.
Крім того, зазначено що судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу, без надання доказів факту сплати ОСОБА_1 цих коштів та без надання доказів опису виконаних робіт виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 адвокат Громов Ю.А. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін та за наявності підстав застосувати у справі позовну давність до зустрічних позовних вимог, з урахуванням змісту заяви про застосування строку позовної давності, яка включена до змісту відзиву. 
Щодо доводів апеляційної скарги, зокрема зазначено, що наданими до суду першої інстанції виписками по особовим рахункам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 разом оплатили ціну об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки під ним, шляхом внесення відповідних сум коштів на банківські рахунки продавців в АТ «Банк «Фінанси та Кредит», а тому протилежні доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. 
ОСОБА_1 на день придбання у спільну власність подружжя майна мав в своєму розпорядженні грошові кошти, які покривали половину вартості об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки під ним, що підтверджується довідкою про дохід в період шлюбу, в тому числі за період з 2004-2013 роки, крім того, він запозичив у ОСОБА_11 600 000 грн, про що цей свідок свідчив в суді першої інстанції. Заперечуючи проти обставин оплати ціни спірного майна за рахунок спірних коштів подружжя та нібито відсутності у ОСОБА_1 грошей для цього, скаржником не доведено належними доказами обставини наявності у неї самої необхідної грошової суми, оскільки матеріалами справи підтверджено наявність у неї лише 176 767,50 грн, що отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , частка якої належала їй, тому протилежні доводи в цій частині є безпідставними.
Правовий аналіз статей 16,331, 372 ЦК України, статей 60,61,68,70 СК України, дозволяє дійти висновку про те, що спірний об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу ОСОБА_10 , при існуванні між сторонами спору, може підлягати поділу між подружжям, як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, що узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 07 вересня 2020 року у справі № 336/4781/18, тому протилежні доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, оскільки в договорах купівлі-продажу від 05 червня 2014 року рівність часток по щодо незавершеного будівництвом домоволодіння, свідчить не про спільну часткову власність подружжя на нього, а про рівність часток у праві спільної сумісної власності подружжя, до того ж, в жодному реченні цих договорів, не йдеться про спільну часткову власність, навпаки зазначено, що покупцями є подружжя, що презюмує спільну сумісну власність подружжя. Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії, а у разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Також зазначено, що правові способи захисту дозволяють захиститися від будь-яких осіб у разі вчинення насильства в тому числі психологічного. Добросовісна поведінка передбачає, що кожна особа має довести належними засобами доказування обставини, на які вона посилається. В контексті психологічного тиску це може бути, зокрема, показання свідків, відео чи фото докази, процесуальні рішення органів влади, тощо. ОСОБА_1 стверджує, що жодного психологічного тиску на ОСОБА_7 , зокрема при укладенні договорів купівлі-продажу, ним не вчинялося, будь-які докази на противагу зазначеному відсутні. Судом першої інстанції, ОСОБА_1 , був допитаний в якості свідка, де свідчив, що в частині психологічного стиску, ОСОБА_7 вводить суд в оману, оскільки це не відповідає дійсності. Додатково це може бути підтверджено також спільним сином сторін ОСОБА_12 . Свідок ОСОБА_7 є її подруга, яка не володіє більшою інформацією ніж їх рідний син. Зауважено, що ОСОБА_7 не вказує конкретно, в чому проявлявся психологічний тиск, з якого часу він розпочався та коли завершився, спірні договори були підписані ще 05 червня 2014 року, натомість останньою тільки зараз про це заявлено, тому вважають доводи скарги в цій частині безпідставними та спростованими.
Зазначено,що договір дарування 85 000 доларів США, визнати дійсним який в судовому порядку просить ОСОБА_7 , перевищує п`ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, але всупереч ч. 5 ст. 719 ЦК України не був нотаріально посвідчений. Скаржником не обґрунтовано та матеріалами справи не підтверджено, в чому саме полягає безповоротне ухилення ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним, згідно з ст. 220 ЦК України, тому відсутні підстави для визнання договору дійсним. 
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу, зазначено текст заяви про застосування позовної давності у справі до зустрічних позовних вимог, що також була подана до суду першої інстанції, оскільки договори підписані ще 05 червня 2014 року, натомість лише наразі скаржниця звернулася з відповідними вимогами.

Інші учасники справи правом на надання відзиву не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 та її представник адвокат Чебикін С.В. ,Каландирець І.І.,Каландирець Л.О. підтримали доводи апеляційної скарги . Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвокат Громов Ю.А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві. 
Інші учасники судового розгляду у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ( т. 3. а.с. 188-192). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2003 року. Шлюб розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року у цивільній справі № 201/13179/17, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2018 року.
Від шлюбу мають сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час шлюбу сторонами за договорами купівлі-продажу від 05 червня 2014 року по частині придбано : об`єкт незавершеного будівництва, а саме домоволодіння з АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0637 га, кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Павловською Г.О. та зареєстровані в реєстрі за №№ 417,420 (т.1.а.с.10,11) .
Після набрання законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року у цивільній справі № 201/13179/17 про розірвання шлюбу, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2018 року, ОСОБА_1 28 листопада 2018 року звернувся до суду з позовними вимогами про визнання за ним права особистої приватної власності на частину придбаного під час шлюбу нерухомого майна, а також стягнення компенсації за частину рухомого майна (автомобіля).
З урахуванням положень ст.ст. 60 та 70 СК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Дійшовши до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання між подружжя права власності на частину  незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 ) та земельної ділянки, суд , окрім іншого, виходив з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 14 червня 2022 року № 3860/3861-21 (т.3.а.с.2-31).
З урахуванням положень ст.ст.355,368,372 ЦК України та ст.71 СК України ,а також ст.5 ЦПК України та абз.2.ч.2.ст.16 ЦК України ,суд вважав за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_6  право приватної власності на частину: незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ та земельної ділянки площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також припинити за  ОСОБА_1 та ОСОБА_6  права спільної сумісною власності подружжя на вишезазначене майно, замість визнання за ОСОБА_13  права особистої приватної власності на частину цього майна та залишення за відповідачем ОСОБА_6 права власності на частину цього майна. 
При цьому ,суд першої інстанції відхилив заперечення ОСОБА_2 стосовно позовних вимог ОСОБА_1  про визнання права особистої приватної власності на частину: незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85%, з огляду на те ,що твердження відповідача за основним позовом, які стосуються використання для покупки нерухомого майна за обома договорами купівлі-продажу від 05 червня 2014 року коштів у розмірі 85 000 доларів США, які начебто подарував її батько 12 вересня 2013року , оскільки в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України цей договір дарування грошових коштів є нікчемним, оскільки не додержана нотаріальна форма укладення цього правочину в іноземній валюті в певному розмірі вимоги ч.5 ст. 719 ЦК України. Також,відхилив твердження ОСОБА_2 , що для покупки спірного нерухомого майна були використані гроші, які були отримані 26 грудня 2012 року від продажу квартири АДРЕСА_2 , оскільки ця квартира належала на праві власності не тільки відповідачу, а і її батькові ОСОБА_5 , матері ОСОБА_8 та братові ОСОБА_6 ( т.1.а.с. 61-62 ). Так само, суд відхилив твердження, що для покупки спірного нерухомого майна були використані гроші, які були отримані 11 вересня 2013 року від продажу квартири АДРЕСА_3 , оскільки ця квартира належала на праві власності не ОСОБА_2 , а її батькові ОСОБА_5 (т.1.а.с. 64-65 ). Суд також встановив ,що з відповіді АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 16 квітня 2020 року та виписок, вбачається, що грошові кошти 05 червня 2014 року на ім’я продавців нерухомого майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вносилися, як від імені покупців ОСОБА_1 , так і від імені ОСОБА_7 (т.1.а.с.198, 201-202 ). Судом встановлено,що обидві сторони були працездатними особами, працювали та отримували заробітну плату. Тому, дійшов висновку ,що ОСОБА_2 , не доведено, що спірне нерухоме майно було 05 червня 2014 року придбано лише за її кошти.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про поділ автомобіля суд виходив з того,що під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ними було придбано автомобіль «Honda» модель «CRV», р/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN – НОМЕР_2 , 2012р. випуску, який було оформлено на ОСОБА_1 (т.1.а.с. 12 ). Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 01 вересня 2020 року № 3584-20 середня ринкова ціна колісного транспортного засобу «Honda» модель «CRV», р/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN – НОМЕР_2 , 2012р. випуску,на день пред`явлення позову складала 412 020 грн. та його частина складає 206 010грн. Посилаючи на ст.71 СК України,ст.365 ЦК України ,суд першої інстанції , з урахуванням тих обставин, що ОСОБА_2 під час судового засідання 22 лютого 2023 року погодилася на виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за частину позивача в цьому автомобілі, а також приймаючи до уваги те, що внесення на депозитний рахунок коштів замість частини в спільному сумісному майні потрібно лише при поділі нерухомого майна, дійшов до висновку , що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму у розмірі 206 010 грн. в якості компенсації вартості частини автотранспортного засобу марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 , та припинити за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на цей автотранспортний засіб.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування грошових коштів від 12 вересня 2013 року у сумі 85 000 доларів США між нею та батьком дійсним, про визнання договорів купівлі-продажу від 05 червня 2014 року в певних частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,суд першої інстанції виходив з недоведеності факту безповоротного ухилення відповідача ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі статті 220 ЦК України,недоведеності психологічного насильства над нею з боку чоловіка ОСОБА_1 , через який вона начебто була змушена погодитися зазначити покупцями в рівних частках і себе і чоловіка при придбанні спірного нерухомого майна.
Рішення суду оскаржується тільки в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом про визнання права приватної власності на незавершене будівництво та земельну ділянку по частині за кожним,припинення права спільної сумісної власності подружжя на вказане нерухоме майно та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про визнання договору дарування дійсним, визнання договорів купівлі-продажу в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно,стягнення  з  ОСОБА_6  судових витрат , тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України   законність та обґрунтованість рішення суду перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги . 
         Вирішуючи спір щодо зустрічного позову ,суд першої інстанції виходив з того,що    ОСОБА_2  по тексту зустрічного позову, а також в ході судового розгляду цивільної справи посилалася на те, що обидва договори купівлі-продажу від 05 червня 2014 року  незавершеного будівництвом домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1  та земельної ділянки під ним в тій частині, що ОСОБА_1  є покупцем  частин цього нерухомого майна (нарівні з нею), вчинені нею під психологічним тиском з боку її чоловіка. Так,    ОСОБА_2 стверджувала, що її чоловік ОСОБА_1 вимагав від неї зазначити його покупцем частини домоволодіння та земельної ділянки під ним,в рівних частках з нею самою, а у випадку відмови від такого варіанту оформлення права власності на частки нерухомого майна погрожував подати позов на розірвання шлюбу з нею. В ході судового засідання 22 лютого 2023 року,    ОСОБА_2 відповіла, що у період 2014 року питання про розірвання шлюбу між нею та чоловіком не обговорювалося,не було актуальним, отже суд вважав недоведеним факт психологічного насилля над нею у вигляді погроз з боку ОСОБА_1 подати у той період позов на розірвання шлюбу.Крім того,суд зазначив ,що по тексту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2017 року у цивільній справі № 201/13179/17, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2018 року,вбачається, що подружжя припинило шлюбні стосунки з січня 2017 року. Ініціатором розірвання шлюбу була ОСОБА_7 , а не її чоловік, в описовій частині зазначено, що ОСОБА_7 при подачі позову зазначала, що вони з чоловіком припинили шлюбні стосунки лише з січня 2017 року. Про те, що вони і раніше мали конфлікти та наміри розірвати шлюб, в позовній заяві не йшлося (т.3.а.с. 101-102, 103-104) .
За викладених обставин, застосувавши стандарт доказування,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність психологічного тиску над нею з боку чоловіка ОСОБА_1 , через який вона начебто була змушена погодитися зазначити покупцями в рівних частках і себе і чоловіка при придбанні 05 червня 2014 року спірного нерухомого майна.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України позивач має довести: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
У відповідності до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.
Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
В силу вимог ч. 1 ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторонни.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Враховуючи доводи апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити , що ОСОБА_2 не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які послалася у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту застосування до неї психічного тиску з боку ОСОБА_1 , вчинення оспорюваного правочину від 05 червня 2014 року проти своєї справжньої волі, у зв`язку з чим ,суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в позові у вказаній частині .
Доводи, викладені в апеляційній скарзі у вказаній частині , відхиляються судом апеляційної інстанції , як безпідставні, необґрунтовані та такі, що стосуються виключно переоцінки доказів.
Стосовно вимог про визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 12 вересня 2013року, укладеного між ОСОБА_2 та її батьком у простій письмовій формі, суд зазначив ,що відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України ,в редакції станом на 12.09.2013 року, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України, в редакції станом на 12.09.2013р.).
Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України, в редакції станом на 12.09.2013р.).
Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.
Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України "Про валюту і валютні операції", який набув чинності 07 липня 2018 року.
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Судом встановлено,що договір дарування грошових коштів від 12 вересня 2013 року,відповідно якого батько ОСОБА_5 подарував своїй доньці ОСОБА_2 грошові коштів у суму 85 000 доларів США, нотаріально не посвідчений (т.1.а.с. 68 ).
Оскільки ОСОБА_2  не доведено, що її батько ОСОБА_5 12 вересня 2013 року ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів, то відсутні підстави і для визнання в судовому порядку дійсним договору дарування грошових коштів від 12 вересня 2013 року.
За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 , оскільки вона не довела обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально та така можливість втрачена, так само, як не довела і обставин ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення.
Отже,в цій частині рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,а тому правових підстав для його скасування за апеляційною скаргою ОСОБА_6 не має.
Судом першої інстанції здійснено аналіз пояснень сторін і показань свідків сторін, наданих у судовому засіданні, та на підставі встановлених обставин, в частині зустрічних позовних вимог ухвалено законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не є слушними . Аргументи відзиву на апеляційну скаргу в частині зустрічного позову є прийнятними . 

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6  в частині  безпідставності задоволення позовних вимог ОСОБА_1  про визнання за ним та ОСОБА_6  права приватної власності на незавершене будівництво та земельну ділянку по  частині за кожним, припинення права спільної сумісної власності подружжя на дане нерухоме майно ,є прийнятними та підлягають задоволенню із скасуванням рішення  суду у вказаній частині  та відмовою  у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 та за ОСОБА_6  права приватної власності на частину: - незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення за ОСОБА_1 та ОСОБА_6  права спільної сумісною власності подружжя на: - незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,оскільки право власності на спірне нерухоме майно набуто сторонами на підставі спільної часткової власності по частки,що підтверджується договорами купівлі-продажу незавершеного будівництвом домоволодіння та земельної ділянки від 05 червня 2014 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим норми ст.ст.60,70 СК України не можуть бути застосовані до правовідносин,які склалися між сторонами . 
Коментована стаття 356 ЦК України встановлює критерії розмежування спільної сумісної від спільної часткової власності, вказуючи особливості спільної часткової власності .Спільна часткова власність передбачає визначення часток кожного із співвласників. При цьому,не обов`язково,щоб вказані частки були виділені в натурі. 
Як вбачається з матеріалів справи ,позивач,з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право особистої приватної власності на частину: незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; земельної ділянки площею 0,0637 га, кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши у власності відповідача ОСОБА_7 право власності на їх частину (т.1.а.с.3-6;т.2.а.с.73-108) .
Після отримання висновку експерта Дніпропетровського НДІ судових експертиз від 14 червня 2022 року , за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 3860/3861-21 по цивільній справі № 201/12960/18 (т.3.а.с.2-31) ,позивач та його представник позовні вимоги не збільшували, зміни предмета та підстав позову не відбувалось,а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення уточнених позовних вимог. Доводи апеляційної скарги у вказаній частині є прийнятними та такими ,що ґрунтуються на вимогах законодавства .
Аргументи відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Громова Ю.А. про те,що набуваючи у спільну сумісну власність подружжя спірний об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку під ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 вважалися власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва. На момент звернення позивача до суду в даній справі та ухвалення судового рішення, спірний об`єкт нерухомого майна не був прийнятий до експлуатації та не був зареєстрований на праві власності за сторонами, саме як новостворене нерухоме майно, тому такий об`єкт є майном , яке належить на праві спільної сумісної власності подружжю, і з дотриманням будівельних норм та правил, враховуючи ступінь його готовності, що встановлено висновком експертизи, підлягає поділу між сторонами порівну, що правильно було здійснено судом першої інстанції,судом апеляційної інстанції відхиляються ,як такі ,що спростовані дослідженими матеріалами справи . Сімейним Кодексом України передбачені різні способи захисту прав власності на майно колишнього подружжя, і право вибору способу захисту належить позивачу. Про те, ОСОБА_1 інші вимоги ,окрім вищезазначених не заявлялись .
Таким чином,суд першої інстанції не встановив обставини щодо нерухомого майна, що є підставою для скасування рішення в частині на підставі мотивів,наведених вище. 
           Таке рішення апеляційного суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме, статті 6 (право на справедливий суд), статті 13 (права на ефективний засіб юридичного захисту позивача від неправомірних дій відповідача), статті 8 (право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла), статті 17 (заборона зловживання правами, передбаченими цією Конвенцією) та статті 1 Першого Протоколу (захист права власності та права мірно володіти своїм майном). 
Щодо судових витрат ,слід зазначити,що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та у постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
З досліджених матеріалів справи вбачається,що до позову ОСОБА_1 долучено ордер адвоката Громова Ю.А. від 10.10.2018р., договір від 20.07.2020р. про надання правничої допомоги, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом (т.1. а.с. 24, 25-26 ), а до уточненого позову долучено: ордер адвоката Громова Ю.А. від 01.04.2021р., додаткову угоду № 1 від 14.04.2021р. до договору від 20.07.2020 р. про надання правничої допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом, акт № 1 приймання - передачі наданих правових послуг від 14.04.2021р. на суму 20 000 грн. та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю від 17.07.2007р (т.2.а.с. 109 -113 ). 
Відповідно до вимог ст.ст.141,382 ЦПК України і враховуючи те, що за наслідками розгляду справи апеляційним судом частково задоволено скаргу ОСОБА_6 , рішення суду першої інстанції скасовано в частині нерухомого майна , понесені ОСОБА_1 судові витрати, підлягають стягненню з урахуванням пропорційності -25,15 %, по оплаті судового збору у розмірі 2060,42 грн, витрат по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 5030 грн., а по оплаті витрат по проведенню судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 4 707 грн. 07 коп., а всього 11 797,49 грн .
При поданні апеляційної скарги ОСОБА_6 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги за первісним позовом 9198,64 грн,за зустрічним позовом 20 170,50 грн , в апеляційній скарзі просила за первісним позовом скасувати рішення в частині задоволення вимог щодо нерухомого майна ,враховуючи повне задоволення апеляційної скарги у вказаній частині з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за перегляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 9198,64 грн. 
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_6 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Чебикін Сергій Віталійович, – задовольнити частково .
Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2023 року в частині визнання за ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) та за ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) права приватної власності на частину: - незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення  за ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) права спільної сумісною власності подружжя на: - незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнення з  ОСОБА_6   на користь  ОСОБА_1   судових витрат на суму 52 988,96 грн –скасувати та у вказаній частині ухвалити нове рішення .
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) та за ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) права приватної власності на частину: - незавершеного будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення за ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) права спільної сумісною власності подружжя на: - незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 85% за АДРЕСА_1 , загальною площею 211,6 кв.м., складається з: житловий будинок (незавершений будівництвом), вбиральня – літ.Б, басейн – Літ.В, споруди 1-6, замощення І, ІІ, ІІІ; - земельну ділянку площею 0,0637 га., кадастровий №1210100000:03:184:0051, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 -відмовити. 
В іншій частині рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) суму у розмірі – 206 010 грн. (двісті шість тисяч десять грн.) в якості компенсації вартості частини автотранспортного засобу марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 ; припинення за ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_3 ) права спільної сумісної власності подружжя на автотранспортний засіб марки «Honda» модель «CRV», 2012р.в., державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов (шасі) VIN № НОМЕР_2 .В частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (треті особи – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєва (Павловська) Ганна Олегівна, ОСОБА_8 ) про визнання договору дарування від 12.09.2013р. дійсним, визнання договорів купівлі-продажу від 05.06.2014р. в частинах недійсними та визнання права особистої приватної власності на майно – залишити без змін .
Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП – НОМЕР_3 ) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2060 (дві тисячі шістдесят) грн. 42 коп., по оплаті витрат по проведенню судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 4 707 грн. 07 коп., а також витрат по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 5030 ( п`ять тисяч тридцять) грн., а всього 11 797 ( одинадцять тисяч сімсот дев`яносто сім ) грн. 49 коп.
Стягнути з ОСОБА_1  (РНОКПП – НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) судові витрати по оплаті судового збору за перегляд справи в апеляційній інстанції у розмірі 9198 (дев`ять тисяч сто дев`яносто вісім) грн. 64 коп.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді: