УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №295/17285/21 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л.М. 
Категорія 72 Доповідач Борисюк Р. М. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року 
       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю., 
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  справу №295/17285/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, Орган опіки та піклування Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, про позбавлення батьківських прав, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дмитрієвої Жанни Анатоліївни на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_2 окрім сплати аліментів не виконує своїх батьківських обов`язків. Утримання та виховання дитини позивачка несе самостійно, відповідач жодного разу не виявляв бажання зустрітися з донькою, не цікавився її життям, не вітав з днем народження, не відвідував дитячий садочок та школу, не піклується про дитину, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Він не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з донькою, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу доньки, не створює умов для отримання нею освіти, а відтак не виконує покладених законом на батька обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні доньки, самоусунувшись від виконання батьківських обов`язків. Посилаючись на вказані обставини, просила задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
У поданій апеляційній скарзі представник позивачки - адвокат Дмитрієва Ж.А. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення є незаконним, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд не надав належної оцінки доказам по справі, що призвело до помилкового висновку про недоведеність вимог ОСОБА_1 . 
Зазначає, що з народженням дитини ОСОБА_2 фактично залишив сім`ю, не проявляв до доньки інтересу. Відповідач бачив ОСОБА_4 лише декілька разів у житті, а з 2010 року не бачив її взагалі. Весь цей час він не лише міг, а повинен був виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання та розвитку дитини. Суд не дав належної оцінки поясненням ОСОБА_2 , які є просто висловлюваннями відповідача, він не надав жодного доказу на їх підтвердження. 
Відповідач виправдовує своє ухилення від виконання батьківських обов`язків тим, що орган опіки та піклування, інші відповідні служби жодного разу не робили йому будь-яких зауважень з приводу неналежної поведінки як батька.
Вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів, які свідчать про те, що ОСОБА_2 свідомо самоусунувся від виконання обов`язків. Проте, оскаржуване рішення ухвалено явно не в інтересах дитини, батько якої реально не має ніякого бажання виконувати свої батьківські обов`язки. ОСОБА_4 взагалі не знає відповідача, вона навіть уяви не має, як він виглядає. Він є для неї сторонньою людиною.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Дмитрієва Ж.А. підтримала апеляційну скаргу, надала пояснення, які відповідають її доводам. Також підтримала апеляційну скаргу і представник органу опіки та піклування Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області із тих підстав, які зазначені у скарзі.
Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Від представника органу опіки та піклування Житомирської міської ради надійшла заява про розгляд справи без його участі, де також він зазначив, що просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що відповідає положенням ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності тих виняткових обставин, які б дали змогу застосувати такий крайній захід, як позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції мотивуючи таким.
Встановлено, що з 12.07.2007 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.09.2010 (а.с.9).
У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка – ОСОБА_3 (а.с.8).
Наразі позивач разом з дочкою зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10) і неповнолітня дитина перебуває на її утриманні.
       З 01.09.2014 по вересень 2021 року ОСОБА_4 навчалася в Глибочицькому ліцеї Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, за час навчання у даному навчальному закладі батько не приймав участі у процесі навчання дитини, що підтверджується довідкою №355 від 22.10.2021 (а.с.12).
Також ОСОБА_3 навчається в Житомирському обласному ліцеї Житомирської обласної ради та навчається в закладі «Музична школа імені Святослава Ріхтера» на фортепіанному відділі (а.с.11, 13).
Відповідно до характеристики, наданої викладачем музичної школи імені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , впродовж навчання неповнолітньої ОСОБА_3 оплатою навчання, відвідуванням концертів та водінням дитини в школу займалася мати дитини (а.с.36).
Зі змісту характеристики ОСОБА_2 вбачається, що останній безперервно, починаючи з 11.04.1994 по теперішній час працює в банківській системі, останнє місце роботи - начальник відділу інкасації АТ «Альфа-Банк» в м. Житомирі, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.39).
Аліменти, які стягуються з відповідача згідно виконавчого листа №2-2813 від 10.04.2009 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки перераховано в повному обсязі (а.с.40).
Неповнолітня ОСОБА_3 на обліку в службі (управлінні) у справах дітей Житомирської міської ради не перебуває, до служби не надходили звернення щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків щодо доньки (а.с.41).
Відповідно до листа Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №860 від 10.08.2022 відповідач не звертався до сільської ради з питань участі у вихованні доньки та призначення днів та годин зустрічей з нею (а.с.97).
За адресою місця реєстрації позивач та неповнолітня дитина ОСОБА_3 тривалий час не проживають, зі слів сусідів сім`я виїхала до Чехії, про що депутатами Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області складено акт (а.с.98).
Рішенням виконавчого комітету Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20.10.2022 №3 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність (необхідність) позбавлення батьківських прав відповідача стосовно його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 . Згідно вказаного висновку зі слів матері встановлено, що батько з дитиною не спілкується та не цікавиться її життям, не приймає будь-якої участі в шкільному та дошкільному житті доньки, на засіданні комісії було заслухано відповідача та за допомогою технічних засобів позивача (а.с.117-120).
Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №934 від 02.11.2022 затверджено висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки. Таким висновком встановлено, що відповідач не бачився з дочкою не внаслідок нехтування батьківськими обов`язками, а через життєві перешкоди, численні намагання батька домовитись з позивачем про зустрічі з дитиною позитивного результату не принесли, ОСОБА_2 позитивно відгукується як про дитину, так і про позивача, зазначає про можливість відновлення стосунків з позивачем заради примирення, що надасть йому можливість бачитись з донькою. Органом опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради не встановлено визначених законом правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки (а.с.123-124).
Відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що свідчить про те, що він зацікавлений у збереженні зв`язку з дитиною, а отже не можна стверджувати про те, що змінити його поведінку у кращу сторону неможливо.
Отже, невідвідування батьком дочки, зокрема, в навчальних закладах, пов`язане із відсутністю комунікації між сторонами, зміну місця проживання позивачки, а на даний час – її перебування за межами України, і таке на думку суду не може бути розцінено як свідоме та винне ухилення відповідача від участі у вихованні дитини.
Відповідач належним чином сплачує аліменти на утримання дитини, що в свою чергу не дає достатніх підстав стверджувати про свідоме ухилення відповідача від утримання дочки.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України).
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100)».
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач зовсім не цікавиться життям дитини, не бере участі у її вихованні, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не виконує своїх обов`язків щодо належного утримання дитини.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дочки та вказав, що позивачем не підтверджено ухилення відповідача від виховання дитини і його винна поведінка. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, отже він не втратив інтересу до дитини і має намір на відновлення відносин із нею, що свідчить про його зацікавленість у прийнятті участі в житті дочки.
Колегія суддів погоджується із таким висновком і відхиляє довід апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд попередньої інстанції не врахував висновок Глибочицької сільської ради від 20.10.2022 р. № 3 про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. При дослідженні цього висновку суд вказав, що він є недостатньо обґрунтованим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Суд оцінив означений висновок у сукупності з іншими доказам і сам по собі він не є правовою підставою для застосування крайнього заходу позбавлення відповідача батьківських прав.
Крім того, висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).
Аргументи апеляційної скарги, про те, що байдужа поведінка відповідача стосовно своєї дитини носить системний, триваючий характер, що вказує на фактичне самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дмитрієвої Жанни Анатоліївни залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 квітня 2023 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                Судді

Повний текст постанови складений: 19 липня 2023 року.