КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 753/6088/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4271/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                              судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                              суддів                                  Кирилюк Г.М., Борисової О.В.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7 грудня 2021 року (суддя Коренюк А.М.) у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування у порядку зворотної вимоги (регресу),          
 
встановив:
 
у березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку, в порядку регресу, суму витрат, понесених у зв`язку із відшкодуванням матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 99 136грн 80коп.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 26 липня 2017 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_3 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/0316989, яким забезпечено транспортний засіб «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 . Протягом строку дії вказаного договору ОСОБА_3 продав забезпечений транспортний засіб ОСОБА_2 , при цьому не припинив дію договору страхування. Новий власник забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_2 надала можливість керувати забезпеченим транспортним засобом ОСОБА_1 , який 27 березня 2018 року о 8.45 год. по вул. Новокостянтинівській в м. Києві не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_2 , що рухався попереду, який у результаті неконтрольованого руху вчинив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.
Позивач зазначав, що страховик власника автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_2 , ПрАТ «СК «Уніка» на підставі договору добровільного майнового страхування (Авто-Каско) здійснив страхову виплату власнику автомобіля в розмірі 99 636грн 80 коп. і пред`явив претензію до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» у порядку суброгації, яке задовольнило вимогу-претензію ПрАТ «СК «Уніка» на зазначену суму.
Позивач посилався на те, що до відповідачів на підставі ст. 20-1 закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» перейшли права та обов`язки страхувальника за договором обов`язкового страхування від 26 липня 2017 року, однак відповідачі у порушення положень ст. 33 вказаного Закону не повідомили страховика про настання страхового випадку чим унеможливили реалізацію права на розслідування причин і обставин страхового випадку, безпосереднього встановлення характеру та розміру збитків, чим завдали страховику збитків, на відшкодування яких він має право у порядку регресу. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.
Позивач зазначає, що під час судового розгляду були з`ясовані обставини, зокрема, встановлення судовим рішенням від 15 червня 2020 року у справі № 752/11727/19 факту відсутності на момент ДТП діючого договору страхування відповідальності автовласника щодо транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , тому суд безпідставно вирішував спір на підставі норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який не регулює правовідносини сторін.
Позивач стверджував, що встановлені під час судового розгляду обставини були підставою для подання до суду заяви про часткову зміну підстав позову, в якій він просив суд не брати до уваги посилання на норми ст. 38.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», через втрату їх актуальності, а досліджувати лише загальні положення про відшкодування шкоди, однак суд відмовив у прийнятті заяви, не врахувавши, що про нові обставини позивач дізнався у ході розгляду справи. 
Позивач вважає, що відповідачі несуть солідарну відповідальність за завдану шкоду потерпілим у даній ДТП відповідно до положень ст. 1166 та 1187 ЦК України, а оскільки ПрАТ «УПСК» виконала деліктне зобов`язання відповідачів перед кредитором, тому на підставі статей 528, 512, 1191 ЦК України набуло право вимоги до них у порядку регресу.
Позивач посилається на те, що позовна заява була обґрунтована і положеннями статті 1191 ЦК України, а тому суд повинен був розглянути даний спір з врахуванням нових встановлених обставин.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - адвокат Лукашенко С.П. просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність доводів позивача про заподіяння йому шкоди відповідачами, оскільки страхове відшкодування не є шкодою, а є відшкодуванням, сплата якого є обов`язком страховика, передбаченим договором страхування при настанні страхового випадку.
Також представник відповідачів зазначає, що обґрунтування позову загальними нормами ЦК України у позадоговірних зобов`язаннях є безпідставним, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правові відповідальності власників наземних транспортних засобів», який дає страховику вичерпний перелік підстав для регресу і загальні положення не можуть бути застосовані.
Представник відповідачів вважає, що саме недбалі дії позивача призвели до здійснення ним безпідставної виплати на користь ПрАТ «СК «Уніка», оскільки при розгляді претензії позивач не встановив, хоча мав би встановити, що автомобіль відповідача має інший реєстраційний номер, ніж той, що вказано в договорі страхування, укладеному між позивачем та ОСОБА_3 , та що цей автомобіль не має чинного договору страхування.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 26 липня 2017 року між ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_3 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс № АМ/0316989, зі строком дії з 27.07.2017 року по 26.07.2018 року, яким забезпечена цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 .
Відповідачі не заперечували, що ОСОБА_3 відчужив забезпечений транспортний засіб відповідачці ОСОБА_2 . Після перереєстрації автомобіль отримав новий державний номер НОМЕР_4 .
27 березня 2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів: «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_1 , «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_2 , та «Mitsubishi», д.н.з. НОМЕР_3 , у результаті якої були пошкоджені транспортні засоби.
Постановою Подільського районного суду м. Києва від 11 травня 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, тобто винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідачі не заперечували, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_5 , на час дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була.
22 серпня 2018 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила АТ Страхова компанія «Уніка» страхову виплату у сумі 99 136грн 80коп. на підставі полісу обов`язкового страхування від 26 липня 2017 року, укладеного з ОСОБА_3 . 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не були обізнані про укладений попереднім власником автомобіля договір обов`язкового страхування з позивачем, а відтак не мали можливості повідомити страховика про настання страхового випадку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Згідно статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Частина 1 статті 999 ЦК України визначає, що законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
Відносини у сфері обов`язкового страхування регулюються, зокрема, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (пункт 1.4); забезпечений транспортний засіб - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункт 1.7).
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідач ОСОБА_1 не заперечував, що він, як винна у дорожньо-транспортній пригоді особа, має обов`язок відшкодувати потерпілим особам завдані їм пошкодженням автомобілів збитки.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 20-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії.
     Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. 
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
За обставинами даної справи встановлено, що ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» здійснила страхову виплату власнику автомобіля «Nissan X-Trail», д.н.з. НОМЕР_2 , який був пошкоджений у результаті винних дій ОСОБА_1 , та набула право вимоги у порядку суброгації до ОСОБА_1 .
Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність попереднього власника автомобіля «Skoda Octavia», яким керував ОСОБА_1 у момент ДТП, була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», ПрАТ «СК «Уніка» звернулася до позивача з вимогою про виплату страхового відшкодування.
Позивачем було виплачено страхове відшкодування відповідно до положень статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
На думку колегії суддів, та обставина, що ОСОБА_1 та новому власнику автомобіля ОСОБА_2 не було відомо про наявність договору страхування, укладеного попереднім власником автомобіля з позивачем, не свідчить про нечинність цього договору страхування.
Наявність рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь МТСБУ регламентної виплати, виплаченої МТСБУ іншому учаснику ДТП у зв`язку із відсутністю на момент ДТП у ОСОБА_1 чинного договору страхування, також не свідчить про нечинність договору страхування від 26 липня 2017 року, а підтверджує доводи відповідача ОСОБА_1 про необізнаність про укладення попереднім власником автомобіля договору обов`язкового страхування.
Згідно полісу № 0316989 від 26 липня 2017 року забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова ТМВААС2    НОМЕР_6 . Відповідачі не заперечували, що автомобіль «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_5 , яким у момент ДТП керував ОСОБА_1 , має інший номер кузова, а також не заперечували, що придбали автомобіль у ОСОБА_3 .
Вказані обставини свідчать про те, що транспортний засіб, яким у момент ДТП керував ОСОБА_1 , був забезпечений договором обов`язкового страхування від 26 липня 2017 року.
Частина 1 статті 994 ЦК України передбачає, що у разі смерті страхувальника, який уклав договір майнового страхування, його права та обов`язки переходять до осіб, які одержали це майно у спадщину. В інших випадках права та обов`язки страхувальника можуть перейти до третіх осіб лише за згодою страховика, якщо інше не встановлено договором страхування.
Аналогічні норми містяться у статті 22 Закону України «Про страхування».
Частина 1 статті 28 Закону України «Про страхування» визначає, що дія договору страхування припиняється та втрачає чинність за згодою сторін, а також у разі: 1) закінчення строку дії; 2) виконання страховиком зобов`язань перед страхувальником у повному обсязі; 3) несплати страхувальником страхових платежів у встановлені договором строки. При цьому договір вважається достроково припиненим у випадку, якщо перший (або черговий) страховий платіж не був сплачений за письмовою вимогою страховика протягом десяти робочих днів з дня пред`явлення такої вимоги страхувальнику, якщо інше не передбачено умовами договору; 4) ліквідації страхувальника - юридичної особи або смерті страхувальника - фізичної особи чи втрати ним дієздатності, за винятком випадків, передбачених статтями 22, 23 і 24 цього Закону; 5) ліквідації страховика у порядку, встановленому законодавством України; 6) прийняття судового рішення про визнання договору страхування недійсним; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Аналіз вказаних норм та статті 20-1Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить, що договір обов`язкового страхування від 26 липня 2017 року був чинним на момент ДТП за участю ОСОБА_1 , який керував забезпеченим транспортом засобом.
Разом з цим,  Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.
Так, підпункт 33.1.4  пункту 33.1 статті 33 вказаного Законупередбачає, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону).
Зазначеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. 
Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.
Такий правовий висновок виклав Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15. 
На час розгляду даної справи Верховний Суд не встановив підстав для відступу від таких висновків.
Отже, дотримання або недотримання особою, з якою укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо обов`язкового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду є підставою для перевірки страховиком обставин ДТП та обґрунтованості страхових виплат. Водночас лише недотримання цих положень особою, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, не може виступати самостійною вимогою для задоволення регресної вимоги у судовому порядку.
За обставинами справи встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач ОСОБА_1 як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; позивач добровільно сплатив страхове відшкодування, тому лише факт неповідомлення відповідачами страховику про настання страхового випадку не може бути підставою для стягнення з відповідачів виплаченої суми у порядку регресу.
Крім того, у даній справі було також встановлено, що відповідачі не були обізнані про чинність договору обов`язкового страхування, укладеного попереднім власником автомобіля 26 липня 2017 року, не мали можливості самостійно виявити дану обставину, що визнав позивач, а відтак не мали можливості повідомити страховика про настання страхового випадку.
Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів, що неповідомлення його про настання страхового випадку, призвело до необґрунтованої виплати страхового відшкодування.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, що після подання відзиву на позовну заяву та з`ясування існування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2020 року, яким встановлена відсутність договору страхування відповідальності автовласника щодо транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , позивач подав заяву про часткову зміну підстав позову, в якій просив не брати до уваги посилання на ст. 38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» через втрату її актуальності, а досліджувати лише загальні положення про відшкодування шкоди та задовольнити позовні вимоги на підставі статті 1191 ЦК України, на яку є посилання у позовній заяві, що не було враховано судом першої інстанції, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
З протоколу судового засідання від 24 листопада 2021 року вбачається, що представник позивача подав до суду заяву про зміну підстав позову, яка прийнята судом не була, про що свідчить ухвала суду, занесена до протоколу судового засідання.
Однак, позивачем вказана ухвала оскаржена у апеляційному порядку не була.
Таким чином, суд першої інстанції розглянув даний спір на підставі обставин, які були викладені позивачем у позовній заяві. 
Згідно з частинами першою, шостою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Аналіз статті 367 ЦПК України свідчить, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів в порядку регресу суму фактичних витрат, понесених страховиком у зв`язку із відшкодуванням матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП 27 березня 2018 року у сумі 99 136,80грн, посилаючись на неповідомлення страховика про настання страхового випадку, що є підставою для регресної вимоги відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Саме ці обставини були предметом розгляду суду першої інстанції та  можуть переглядатися апеляційним судом.
Доводи апеляційної скарги, що у позовній заяві була зазначена стаття 1191 ЦК України, як підстава позовної вимоги, що не було враховано судом першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованим.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. 
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Відтак зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Вимоги позивача про стягнення страхового відшкодування не обґрунтовувалися на загальних положеннях про відшкодування шкоди і позивач не зазначав обставини, на підставі яких вважає, що відповідачі зобов`язанні відшкодувати йому виплачене страхове відшкодування на загальних нормах права, які регулюють відшкодування шкоди.
Також безпідставними вважає колегія суддів доводи позивача про солідарну відповідальність відповідачів перед страховиком, оскільки положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачають солідарної відповідальності власника забезпеченого транспортного засобу та водія, який керував забезпеченим транспортом, перед страховим, який виплатив страхове відшкодування.
Як зазначено у підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» траховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: ґ) якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.
Безпідставними колегія суддів вважає доводи позивача, що солідарна відповідальність відповідачів перед потерпілими ґрунтується на положеннях статей 1166 та 1187 ЦК України, оскільки положення статті 1166 ЦК України визначають, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом частини 1 статті 1190 ЦК України солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди.
У даній справі потерпілим завдана шкода у результаті пошкодження їх майна винними діями ОСОБА_1 , який не дотримався Правил дорожнього руху, що призвело до настання дорожньо-транспортної пригоди.
Доказів, що шкода потерпілим була завдана спільними винними діями відповідачів, матеріали справи не містять і позивачем суду не надано не було.
Твердження в апеляційній скарзі, що позивач виконав деліктне зобов`язання відповідача ОСОБА_1 , яке не припинилося у зв`язку із виплатою позивачем страхового відшкодування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем страхове відшкодування було виплачено відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тобто на підставі договору обов`язкового страхування, який був укладений позивачем з власником забезпеченого транспортного засобу, права і обов`язки за яким набув відповідач ОСОБА_1 , який керував забезпеченим транспортним засобом у момент ДТП.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при відмові у прийнятті заяви позивача про часткову зміну підстав позову, не можуть бути предметом розгляду при даному апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції, оскільки позивач у встановленому законом порядку не оскаржив ухвалу суду про відмову у прийнятті і повернення цієї заяви, яка підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 та від 8 квітня 2021 року у справі № 177/1251/18 зроблений висновок, що зважаючи на те, що процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви є повернення такої заяви, вона може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду  
У поданій апеляційній скарзі позивач також не оскаржив ухвалу суду від 24 листопада 2021 року, а відтак апеляційний суд не має правових підстав для перегляду зазначеної ухвали суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права в межах заявлених позовних вимог, не допущено порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, відсутні правові підстави для відшкодування відповідачу понесених судових витрат за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
                                                         постановив:
 
апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7 грудня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                       І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

                                                                                                         О.В. Борисова