КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №754/1109/21                                                                                     Головуючий у І інстанції - Галась І.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/8302/2023                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
11 липня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Кононенко І.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною , - 
 
установив:
 
ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною.
Свої вимоги мотивував тим, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва на розгляді перебуває цивільна справа №754/10104/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості по розписці від 25 листопада 1994 року. 
Враховуючи, що ухваленим рішенням по зазначеній справі зачіпаються права та інтереси позивача ОСОБА_2 , було подано заяву про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року дана заява була задоволена частково і залучено його в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, роз`яснивши йому право на звернення до суду із позовом про визнання зазначеної розписки недійсною в загальному порядку. 
Також, позивач зазначає, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа №754/9261/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
Частиною позовних вимог ОСОБА_2 в справі про розподіл спільного майна подружжя є трикімнатна квартира, що розташована по АДРЕСА_1 . 
Як стверджує позивач, отримавши позовну заяву ОСОБА_1 не погодилась із вимогами ОСОБА_2 і у заяві про збільшення позовних вимог зазначила, що спірну квартиру вона придбала за власні кошти, що отримала в борг у її дядька ОСОБА_3 і надала суду та ОСОБА_2 копію розписки від 25 листопада 1994 року. 
Таким чином, ОСОБА_1 , надавши розписку в матеріали справи №754/9261/19 про поділ майна подружжя, намагається уникнути його розподілу. 
ОСОБА_2 заперечує про факти написання оскаржуваної розписки, вважає, що вона була написана ОСОБА_1 в 2020 році, коли отримала позовну заяву про поділ майна подружжя. 
ОСОБА_2 стверджує той факт, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , остання не писала подібних розписок, зокрема від 25 листопада 1994 року та гроші в борг не отримувала. 
За час їх спільного проживання, маючи добрі сімейні стосунки, позивач, як чоловік відповідача, мав би знати про боргові зобов`язання його дружини. 
З 1994 року і по теперішній час ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_1 або до ОСОБА_2 з приводу повернення позики, яку нібито брала дружина, а позов про стягнення з ОСОБА_1 по даній розписці з`явився в суді лише після подачі позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, зокрема, трикімнатної квартири. 
Зазначене виключає можливість укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підтвердження якого сторони нібито склали розписку. 
Таким чином, враховуючи відсутність розписки на 1994 рік, відсутність будь-яких претензій з приводу повернення позики від ОСОБА_3 протягом 26 років, є всі підстави вважати її недійсною, оскільки оскаржувана розписка написана з метою введення суд в оману у справі про поділ спільного майна подружжя, та з метою уникнення поділу спірної трикімнатної квартири між подружжям.
Просив суд, визнати розписку від імені ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) від 25 листопада 1994 року про отримання нею коштів в розмірі 14000 доларів США у ОСОБА_3 недійсною.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року, позов задоволено.
Визнано недійсною розписку від імені ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) від 25 листопада 1994 року про отримання нею коштів в розмір 14000 доларів США у ОСОБА_3 .
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що позивач обрав неналежний спосіб захисту.
Зазначає, що основними поширеними борговими документами, якими оформлюються боргові зобов`язання є договір позики та боргова розписка.
Істотною відмінністю боргової розписки від договору позики є те, що договір позики є окремим самостійним видом договорів, яким оформлятимуться договірні боргові правовідносини між сторонами.
До договору позики застосовуються загальні положення цивільного договірного законодавства, у тому числі щодо наявності істотних умов договору таких як предмет, строки, ціна договору.
Боргова розписка за своєю сутністю, формою, правовою природою не є ані договором чи правочином зовсім.
Вона лише підтверджує факт укладання сторонами договору позики, а тому вона не є правочином чи договором.
В свою чергу, суд може визнати саме договори позики недійсними, а не розписки, як того просив позивач.
Окрім цього, звертає увагу на те, що боргова розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання повинна містити наступні обов`язкові реквізити: дата складання розписки; зазначення прізвищ, імен та по батькові обох сторін; фіксація фактів позики та передання грошових коштів позикодавцем позичальнику у чітко визначеній грошовій сумі; фіксація обов`язку позичальника повернути відповідну позичену суму грошових коштів; порядок та умови повернення позикодавцеві суми позики; визначення конкретної дати повного або періодичного повернення позичальником позики; підпис і зазначення прізвища та ініціалів позичальника.
Проаналізувавши наявну в матеріалах справи розписку від 25 листопада 1994 року, зазначила, що вона містить вищевикладені реквізити, що свідчить про відсутність сумнівів щодо її достовірності.
Зміст власноручно написаної відповідачем розписки про отримання грошових коштів від позивача свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення.
Також, у розписці від 25 листопада 1994 року вказано, що позичальник ОСОБА_1 зобов`язується повернути грошові кошти за вимогою ОСОБА_3 у повному обсязі.
Також з розписки вбачається, що при її укладенні був присутній свідок ОСОБА_6 , підпис якого міститься на даній розписці.
Просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом встановлено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва на розгляді перебуває цивільна справа №754/10104/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості по розписці від 25 листопада 1994 року. 
Враховуючи, що ухваленим рішенням по зазначеній справі зачіпаються права та інтереси позивача - ОСОБА_2 , було подано заяву про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 січня 2021 року дана заява була задоволена частково і залучено його в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, роз`яснивши йому право на звернення до суду із позовом про визнання зазначеної розписки недійсною в загальному порядку.
Також, позивачем зазначено, що в провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа №754/9261/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
Частиною позовних вимог ОСОБА_2 в справі про розподіл спільного майна подружжя є трикімнатна квартира, що розташована по АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 заперечує про факт написання оскаржуваної розписки, вважає, що вона була написана ОСОБА_1 в 2020 році, коли отримала позовну заяву про поділ майна подружжя.
ОСОБА_2 стверджує той факт, що перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_1 , остання не писала подібних розписок, зокрема від 25 листопада 1994 року та гроші в борг не отримувала. 
За час їх спільного проживання, маючи добрі сімейні стосунки, позивач, як чоловік відповідачки, мав би знати про боргові зобов`язання його дружини. 
З 1994 року і по теперішній час ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_1 або до ОСОБА_2 з приводу повернення позики, яку нібито брала дружина.
Відповідно до розписки від 25 листопада 1994 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) обіцяє віддати ОСОБА_3 14000 доларів США за його вимогою.
Позивач, у свою чергу, категорично заперечує факт позики коштів і мотивує складання цієї розписки не інакше як уникнення розподілу спільної трикімнатної квартири.
Такі доводи позивача підтверджуються змістом вказаної розписки, із якої не вбачається, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) є позичальником, оскільки з 1994 року і до теперішнього часу відповідач ОСОБА_3 ніколи не звертався до ОСОБА_2 або до ОСОБА_1 про повернення позики. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з неможливості виявлення справжньої правової природи правовідносин сторін, у зв`язку з відсутністю оригіналу розписки. 
Відповідачем не було доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту укладення договору позики між сторонами на зазначену суму, а відтак, відсутні підстави для визнання дійсною розписки від імені ОСОБА_1 від 25 листопада 1994 року про отримання коштів в розмірі 14000 доларів США у ОСОБА_3 .
До таких висновків суд дійшов на підставі того, що відповідачами оригінал боргової розписки від 25 листопада 1994 року суду не був наданий. 
Також, відповідно до листа директора Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання оригіналу досліджуваного документу - розписки, повернулося без виконання.
Вказане свідчить про те, що зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.
З висновками суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Частиною 2 ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, договір позики є одностороннім договором, а відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України не підтвердження укладання договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Виходячи із змісту зазначених норм матеріального права, мова йде про односторонній правочин, а тому до нього мають бути застосовані положення щодо визнання правочину недійсним та його наслідки.
Відповідно до положень ч. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа №6-79цс14).
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. 
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. 
У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. 
Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Тобто, суд, вирішуючи спір про повернення боргу по суті, обов`язково повинен пересвідчитися в існування відповідного оригіналу боргової розписки та оглянути цей оригінал в судовому засіданні.
Натомість, оригіналу боргової розписки від 25 листопада 1994 року як суду першої інстанції так і апеляційному суду для огляду надано не було.
Крім цього, з`ясовуючи юридичну природу вказаного документу, на підставі встановлених обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що розписка, копія якої міститься в матеріалах справи не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах.
Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 01 травня 2023 року та у зв`язку із залишенням цього рішення без змін, необхідно поновити його дію. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -  
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 25 липня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                   К.П. Приходько

Судді                                                                                   Т.О. Писана

С.О. Журба