Дата документу 13.09.2023 Справа № 331/3095/23

Запорізький Апеляційний суд

ЄУН 331/3095/23 Пр. № 22-ц/807/1377/23  	Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є. Повний текст рішення складено 17.05.2023 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 вересня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Маловічко С.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту смерті в порядку ст. 317 ЦПК України

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеною заявою (а.с. 1-5), в якому просила встановити факт смерті її матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка настала  ІНФОРМАЦІЯ_2  у м. Алупка Ялтинської міської ради Автономної Республіки Крим.
В обґрунтування своєї заяви заявник зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Алупка Ялтинської міської ради Автономної Республіки Крим померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим від 18.10.2022 серії НОМЕР_1 . Зазначене свідоцтво про смерть від 18.10.2022 не відповідає діючому законодавству України, оскільки воно було видано на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим наявний документ не може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті її матері відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Зазначає, що наразі свідоцтво про смерть українського зразка їй необхідне для отримання свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилася після смерті її матері, через що вона вимушена звернутися до суду.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Жукову О.Є. (а.с. 28). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 29) провадження у цій справі відкрито в порядку окремого провадження.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року (а.с. 35-37) у задоволенні заяви ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, заявник ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 43-48) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким її заяву про встановлення факту смерті матері задовольнити.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи 30.05.2023 року визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 50).
Ухвалою від 30.05.2023 року (а.с. 51) апеляційним судом витребувано справу із суду першої інстанції. 09.06.2023 року дана справа надійшла до апеляційного суду.
Ухвалою апеляційного апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою  ОСОБА_1  у цій справі відкрито 09.06.2023 року (а.с. 55), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 56), з урахуванням навантаження колегії судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень) та відпустки судді-доповідача у період з 19.06.2023 року по 19.07.2023 року включно (а.с. 53).
Заінтересована особа не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу заявника у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Від заявника надійшли заяви: - про зміну її проживання (а.с. 60-61), про розгляд цієї справи за її відсутніості (а.с. 66).
Апеляційний суд в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України листом (а.с. 67-68) роз`яснив заявникові її право на участь у цій справі в режимі відеоконференції та заявити (не заявити) клопотання про надання додаткових доказів у цій справі (лікарське свідоцтво про смерть матері, видане на тимчасово окупованій території, свідки, у тому числі сама заявник може надати апеляційному суду, навіть, в режимі відеоконференцї, пояснення у цій справі, як свідок, про обставини смерті та похорон матері, або інші особи, які були очевидцями смерті чи поховання матері, фотокартки могили матері чи памятника на могилі матері тощо), а також наслідки незаявлення такого клопотання, а саме: апеляційний суд буде переглядати законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів.
Після роз`яснення в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України заявникові її прав в апеляційному суді остання надала апеляційному суду для долучення до матеріалів цієї справи інші додаткові докази, а саме: фотокартки могили матері із заначеннням на могилі фото жінки та її ПІБ: « ОСОБА_3 НОМЕР_2 » (копії а.с. 70-71), «медицинськое свидетельство 17.10.2022 года о смерти ОСОБА_4 …, причина смерті - отек легких, инсулинозависимый сахарный диабет»» (копія а.с. 73-75). 
У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 57-65, 80) всі учасники цієї справи не з`явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали. 
Заінтересована особа про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістила, а заявник раніше подавала апеляційному суду заяву (а.с.66), в якій просила розглядати дану справу за її відсутності. 
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи за наявними у цій справі матеріалами та доказами.
В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга заявника ОСОБА_1  у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви заявника у цій справі, керувався ст. ст. 12, 81, 89, 265-263, 273, 293, 315, 317, 319 ЦПК України, з урахуванням ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та виходив із такого.
Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті.
Відповідно до положень ч.2 ст.49 ЦК України актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. Згідно з вимогами ч.3 та ч.4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
П. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За правилами п. 8 ч. 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
Порядок державної реєстрації актів цивільного стану, в тому числі порядок державної реєстрації смерті особи, встановлений Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5. Відповідно до п.3 розділу І зазначених Правил, районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. За заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника.
Вимогами ч .1 ст. 317 ЦПК України закріплено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно з ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.
Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданим 10 березня 1983 року відділом РАЦС Шевченківського виконкому м.Запоріжжя та копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 08 жовтня 2005 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції. 
З наданої до суду копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 18 жовтня 2022 року так званим «Ялтинский городской отдел записи актов гражданского состояния Департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Республики Крым» судом встановлено, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянкою Російської Федерації. 
У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про приватне міжнародне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.
Ч.1 ст. 17 Закону України «Про приватне міжнародне право» передбачає, що виникнення і припинення цивільної правоздатності фізичної особи визначається її особистим законом.
Отже, смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована у відповідності до особистого закону держави його громадянства (російської федерації), а сам по собі факт смерті на тимчасово окупований території Автономної Республіки Крим громадянина російської федерації не є підставою для встановлення такого факту судом у відповідності до ст. 317 ЦПК України.
Зазначене підтверджується п. 9 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про приватне міжнародне право», відповідно до якого суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадках якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України.
Тож, враховуючи реєстрацію смерті матері заявниці ОСОБА_2 , як громадянки Російської Федерації за законом держави її громадянства, у суду відсутні підстави для повторної реєстрації смерті ОСОБА_2 за законодавством України, тому заява у цій справі не підлягає задоволенню.
Проте із таким висновком суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.
Так, ч.ч. 3-4 ст. 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.
Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.
П. 1 розд. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (п. 9 ч. 1 ст. 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (ст. ст. 305 - 309 ЦПК України).
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (ч. 2 ст. 317 ЦПК України).
У заяві повинно бути зазначено:  який факт заявник просить встановити та з якою метою;  причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;  докази, що підтверджують факт.  До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. ч. 1-2 ст. 318 ЦПК України).
Таким чином, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія ст. 317 ЦПК. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року на території України, цей спрощений порядок розширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум до закінчення воєнного стану, який на на час перегляду цієї справи апеляційним судом не припинений - ст. 82 ч. 3 ЦПК України). Здебільшого такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: - письмові докази; - речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; - висновки експертів;- копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; -з довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); - заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.
Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Ч.ч. 1, 2 ст. 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повногоі об`єктивного з`ясування обставин справи.
З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.  Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.
При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.
Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.
Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Апеляційним судом встановлено, що:
- заявник у цій справі ОСОБА_1 , як дочка (свідоцтво про народження заявника  ОСОБА_5 із зазначенням ПІБ її матері -  ОСОБА_2 - копія а.с. 7, свідоцтво про шлюб заявника від 08.10.2005 року із зміною її прізвища з дошлюбного « ОСОБА_6 » на шлюбне « ОСОБА_7 » - копія а.с. 6, паспорт заявника - громадянина України - копія а.с. 8-12, довідка заявника про ідентифікаційний номер - копія а.с. 13-14), 
- просила встановити факт смерті її матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як громадянки України (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, паспорт НОМЕР_5 , виданий Шевченківським РВ УМВС УкраЇни в Запорізькій області 05.10.1996 року, з відміткою про реєстрацію від 27.10.2011 року за адресою АДРЕСА_1 - копія а.с. 16-22), 
- яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Алупка Ялтинської міської ради Республики Крим (тимчасово окупована РФ територія України).
У порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції у цій справі не роз`яснив право заявника ОСОБА_1 надати (не надати) у матеріали цієї справи інші докази, що підтверджують факт смерті її матері, як особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник щодо обставин смерті матері, її причини та поховнання останньої (фотокартки могили чи памятника тощо) тощо.
Оскільки, сама по собі надана заявником копія «свидетельства о смерти» ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Алупка м. Ялта Республики Крим РФ, ОСОБА_2 , як громадянки РФ, ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження Ярославська область Некоузський р-н. смт. Б. Шиловка, видане 99100014 Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану, актовий запис № 170229910001401614009 від 18.10.2022 року (а.с.23-24) відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсною та не створює правових наслідків і не може бути належним доказом у судовому розгляді і не врахував можливість надання заявником інших доказів на підтвердження факту смерті її матері.
І, навпаки, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги заявника.
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доказами, передбаченими ст. 367 ч. 3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обгрунтованості рішення суду в межах доводів апеляційнійної скарги заявника, є надані заявником ОСОБА_1 вперше лише апеляційному суду інші докази, а саме: фотокартки могили матері із ззаначеннням на могилі фото жінки та її ПІБ: « ОСОБА_3 НОМЕР_2 » (копії а.с. 70-71), «медицинськое свидетельство от 17.10.2022 года о смерти ОСОБА_4 …, причина смерті - отек легких, инсулинозависимый сахарный диабет» (копія а.с. 73-75), які у своїй сукупності з іншими вищезазначими вже наявними у цій справі доказами (а.с. 15-24, дають можливість апеляційному суду дійти висновку про можливість в порядку задовлення вищезазначеної заяви заявника в порядку ст. 317 ЦПК України встановити факт смерті її матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянки України НОМЕР_5 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області 05.10.1996 року, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Алупка Ялтинської міської ради Автономної Республіки Крим.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги заявника ОСОБА_1 ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.
За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення (прийняти постанову), заяву ОСОБА_1 задовольнити, встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянки України НОМЕР_5 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області 05.10.1996 року, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Алупка Ялтинської міської ради Автономної Республіки Крим.
Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2023 року у цій справі скасувати. 
Ухвалити нове судове рішення (прийняти постанову).
Заяву ОСОБА_1  задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт громадянки України НОМЕР_5 , виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області 05.10.1996 року, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_6 у м. Алупка Ялтинської міської ради Автономної Республіки Крим.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 15.09.2023 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.