Номер провадження: 22-ц/813/6114/23 
Справа № 522/4398/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ:

06 березня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди (т. 1, а.с. 1-20).
31 березня 2023 року від Одеської обласної прокуратури до суду надійшло клопотання про закриття провадження по справі. В обґрунтування зазначено, що оскільки спірні правовідносини фактично виникли через звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, тобто звільнення з публічної служби, то його вимоги про визнання дій та відшкодування моральної шкоди, що пов`язані з проходженням цієї служби та звільнення з неї, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, зокрема і тоді, коли вони заявлені окремо від вимог про поновлення на публічній службі тощо (т. 1, а.с. 153-157).
19 квітня 2023 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди (т. 2, а.с. 46-46 зворот).
01 травня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направив до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Так, апелянт зазначає, що на момент постановлення ухвали про відкриття провадження у справі від 07 березня 2023 року у суду підстав для відмови у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України не було, однак 19 квітня 2023 року під час проведення підготовчого судового засідання, суд першої інстанції, не розглянувши усіх заявлених заяв та клопотань, не заслухавши думок сторін з приводу заявлених решти заяв, клопотань, заперечень, встановив, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 189 ЦПК України остаточно не визначив предмет спору та характер спірних правовідносин, не визначив обставин справи, що підлягають встановленню, не визначив які додаткові докази підлягають зібранню, що призвело до постановлення помилкової ухвали. Апелянт наголошує на тому, що позовні вимоги не стосуються моральної шкоди, передбаченої ст. 237-1 КЗпП України, не стосуються і несвоєчасного розрахунку під час звільнення, не стосуються порушеного трудового права, а отже спір не пов`язаний з проходженням та звільненням із публічної служби. З огляду на викладене в апеляційній скарзі, апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 2, а.с. 52-61).
12 червня 2023 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано відзив Одеської обласної прокуратури на апеляційну скаргу. Відповідач зазначає, що предметом позову у даній справі є фактично визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок фактичної невиплати коштів, в тому числі за судовими рішеннями, при звільненні з посади прокурора та органів прокуратури, яка є публічною службою у розумінні положень п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України. Відповідач вважає, що скаржником не аргументовано яким чином нерозглянуте його клопотання про витребування доказів та про долучення доказів, якими апелянт доводить правомірність своїх позовних вимог, свідчать про незаконність ухвали про закриття провадження. При цьому, відповідач зауважує, що лише повноважний суд має розглядати справу, в тому числі, вирішуючи клопотання сторін по суті спору. З огляду на викладене, відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін (т. 2, а.с. 80-87).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 11, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
У судовому засіданні, 21 вересня 2023 року, представник Одеської обласної прокуратури заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін оскаржувану ухвалу. Апелянт (позивач) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у справі за вимогами про визнання дій та відшкодування моральної шкоди, заподіяної унаслідок добровільного невиконання рішень про стягнення виплат при звільненні прокурора з публічної служби, підлягають застосуванню положення ст. 19 ЦПК України, п.п. 2, 7, 17 ч.1 ст. 4, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 19 КАС України та висновки щодо їх застосування Верховним Судом у справах №757/44631/19-ц (постанова від 12.01.2021), №384/811/19 (постанова від 31.01.2021) та №757/35055/19-ц (постанова від 05.07.2021). Суд першої інстанції вважав, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 підлягає закриттю, оскільки спірні правовідносини фактично виникли через звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури, тобто звільнення з публічної служби, тому його вимоги про визнання дій та відшкодування моральної шкоди, що пов`язані з проходженням ним цієї служби та звільнення з неї, мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, зокрема і тоді, коли вони заявлені окремо від вимог про поновлення на публічній службі тощо (т. 2, а.с. 46 зворот).
Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо характеру спірних правовідносин.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Таким чином, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Схожі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18).
Завданням же адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Пунктом 7 цієї статті передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Таким чином, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. Тобто, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, основним критерієм розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних та цивільних справ є визначення характеру правовідносин, з яких виник спір.
У позові ОСОБА_1 повідомив, що він з 13 червня 2009 року по 30 квітня 2020 року працював в органах прокуратури України. Наказом прокурора Одеської області №791к від 29 квітня 2020 року позивач був звільнений з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року. Відповідно до абзацу 2 резолютивної частини наказу відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Невиплата вихідної допомоги та затримка розрахунку при звільненні були предметом судового розгляду в адміністративній справі №420/4554/20 (т. 1, а.с. 1). 
Сторонами не оспорюється факт виконання рішень судів у справі №420/4554/20. Однак, як зазначає позивач, виплати на його користь за судовими рішення від 02 грудня 2021 року та 13 грудня 2021 року були здійсненні лише 30 червня 2022 року завдяки активній діяльності позивача, яка виразилася в отриманні виконавчих листів та неодноразових зверненнях зі скаргами і заявами щодо відновлення порушеного права, тобто в примусовому порядку (т. 1, а.с. 9, 10).
З огляду на це, позивач обґрунтовує свої вимоги у даному позові тим, що внаслідок безпідставної затримки у виконанні судових рішень у справі №420/4554/20 порушено право на ефективний доступ до суду, правомірного очікування на справедливий суд та відшкодування порушених прав, право на справедливий суд та судових захист. Позивач вважає, що через протиправні дії та бездіяльність відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях та переживаннях, які він переніс під час тривалого очікування на виконання чотирьох судових рішень та довготривалого розгляду справи з метою відновлення та захисту порушеного права (т. 1, а.с. 2).
Таким чином, спір у даній справі виник на стадії виконання рішень суду в адміністративній справі №420/4554/20. А отже, предметом позову є вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого невиконання відповідачем рішень судів від 02 грудня 2021 року та 13 грудня 2021 року та виконання їх лише 30 червня 2022 року. Оскільки спір стосовно невиплати вихідної допомоги та затримки розрахунку при звільненні є публічно-правовим, який виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, то спір, що стосується відшкодування моральної шкоди, є похідним від публічно-правового та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо закриття провадження у справі, однак помилково вважав, що предметом позову є стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок невиплати коштів при звільненні з посади прокурора та органів прокуратури, а отже правові позиції Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції, застосуванню не підлягають, апеляційний суд вважає за потрібне змінити та доповнити оскаржувану ухвалу в частині мотивування.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не вирішив питання про розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 255 ЦПК України вказане питання не вирішив. Разом з тим, питання щодо розподілу судових витрат не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про закриття провадження у справі та не є в розумінні ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду. Крім того, позивач не позбавлений можливості звернутися із клопотанням щодо повернення йому суми сплаченого судового збору на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір» або ж щодо ухвалення додаткового судового рішення на підставі ст. 270 ЦПК України. 
Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо закриття провадження у справі, однак частково виходив із помилкових мотивів, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, змінює та доповнює оскаржувану ухвалу в частині мотивування, в іншій частині – залишає без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2023 року про закриття провадження у справі – змінити та доповнити в частині мотивування.
В іншій частині ухвалу – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк

                                                                       М.М. Драгомерецький

                                                                       С.М. Сегеда

Повний текст постанови складений 06 жовтня 2023 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дришлюк