Постанова                                    
Іменем  України
 
27 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 466/9834/20
 
провадження № 61-6832св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б.І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.                           (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Львівська міська рада,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 30 березня 2023 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви 
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконною та скасування пункту 3 додатку до ухвали Львівської міської ради.
 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10 листопада 2016 року п`ятою сесією 7-го скликання Львівської міської ради прийнято ухвалу № 1257, якою надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для оформлення землекористування на земельні ділянки, які раніше були надані у користування громадянам для обслуговування житлових будинків, гаражів, для ведення садівництва. Пунктом 3 додатку до вказаної ухвали такий дозвіл надано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (третім особам у справі). Вважала, що додаток до ухвали Львівської міської ради в частині надання дозволу третім особам на виготовлення технічної документації                       є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. 
 
Зазначала, що будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 березня 2015 року. Будинок вона успадкувала після смерті свого батька - ОСОБА_5 . На підставі рішення виконавчого комітету Куликівської районної ради депутатів трудящих Львівської області від 03 серпня 1957 року № 291 батькові відведено земельну ділянку під індивідуальне будівництво та передбачено проїзд до земельної ділянки з вул. Волошкової . 
20 лютого 1958 року її батькові було погоджено прив`язку проекту житлового будинку, в якій зазначено розміщення будинку на відведеній земельній ділянці. Розміщення входу до її будинку було заплановано зі сторони вказаного проїзду. Земельна ділянка ОСОБА_4 була відведена під будівництво в 1959 році, тобто пізніше. Із часу відведення земельної ділянки під будівництво на АДРЕСА_2 став спільним до будинків 
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . На відведеній земельній ділянці був збудований будинок та облаштована територія з виїздом на вул. Волошкову через спільний проїзд, який веде до будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Вказаний проїзд був зазначений на Генеральному плані міста в 1957 році та на збірному кадастровому плані. Генеральний план м. Львова за 1957 рік, яким було передбачено заїзд до її будинку зі спільного проїзду, був погоджений з головним архітектором міста та на час звернення до суду із цим позовом це є єдиний заїзд до її господарства, як і для заїзду до будинковолодіння третіх осіб. 
 
Рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів згідно із протоколом від 03 лютого 2017 року, яким узгоджено межі між будинками 
АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 за зверненням ОСОБА_2 було відмінене узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів протоколом від 29 вересня 2017 року № 48, оскільки комісією на місці, після її звернення до суду з позовом, було встановлено, що проїзд є спільним до двох будинків. За бюджетні кошти міста було проведено капітальний ремонт цього проїзду, як і всіх шести проїздів на вул. Волошковій . Зазначений проїзд є єдиним можливим заїздом до її будинку. 
 
Зазначала, що ОСОБА_2 перетворила проїзд на стоянку для автомобілів. У 2016 році вона подала заяву до Львівської міської ради з метою захопити спільний проїзд як вільну земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. 
 
Вважала, що дії міської ради є протиправними, а також незаконним пункт 3 додатку до ухвали Львівської міської ради від 10 листопада 2016 року                        № 1257, який підлягає скасуванню.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати пункт 3 додатку до ухвали п`ятої сесії 7-го скликання Львівської міської ради від 10 листопада 2016 року № 1257 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документацій із землеустрою», яким надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для оформлення землекористування на АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 вересня                   2022 року у складі судді Свірідової В. В. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано пункт 3 додатку до ухвали п`ятої сесії                     7-го скликання Львівського міської ради від 10 листопада 2016 року № 1257 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документації із землеустрою», яким надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для оформлення землекористування на АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,                      ОСОБА_2 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Львівська міська рада порушила права позивача, оскільки надала дозвіл на виготовлення документів для оформлення землекористування на земельній ділянці третім особам, які раніше цією земельною ділянкою не користувалися.

 

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 30 березня 2023 року апеляційні скарги Львівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 вересня                   2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуваним рішенням суду вирішені питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_4 , які є третіми особами у справі, а не відповідачами. Апеляційний суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, проте, установивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачів, суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову із цих підстав.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2023 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 вересня 
2022 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що з наданням дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення спільного проїзду третім особам у них не виникло прав на нього та про це було надано пояснення суду.                             Апеляційний суд, в оскаржуваній постанові, дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у зв`язку із порушенням їхніх прав не були залучені до участі у справі відповідачами, що є порушенням процесуальних норм та обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення. Проте, у чому порушуються їхні права і як це вплинуло на законність рішення, апеляційний суд не мотивував. Правовідносини, пов`язані із прийняттям рішення про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою, не породжують особистих немайнових прав та зобов`язань осіб.  
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому вони просили вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
Указують, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У цій справі суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, не вказав у який саме спосіб було порушено інтереси позивачки внаслідок прийняття оскаржуваного нею додатку до ухвали, або які шкідливі наслідки настали чи могли настати для останньої через прийняття такої ухвали. Спірна земельна ділянка ніколи не перебувала у власності ОСОБА_1 , оскільки право на землекористування засвідчується документами виданими з цього приводу компетентними органами, а позивачка не подала до суду жодного документа на підтвердження закріплення за нею права землекористування спірною ділянкою.    
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 ,                         а ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 є власниками будинку АДРЕСА_2 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 07 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 
Пилипенко Х. О., ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0497 га у рівних частинах кожному для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 .
 
17 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо погодження місця розташування та відведення земельної ділянки на 
АДРЕСА_2 для влаштування заїзду до будинку.
 
Згідно із ухвалою Львівської міської ради від 10 листопада 2016 року № 1257 надано дозвіл на виготовлення документації для оформлення землекористування на земельні ділянки, які раніше були надані в користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків, гаражів та ведення садівництва.
 
Відповідно до додатку № 3 до ухвали від 10 листопада 2016 року № 1257 надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою                       ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.
 
За змістом довідки № 31-1323-0.2-7496/9-16АП із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, виданої відділом Держгеокадастру у 
м. Львові 11 жовтня 2016 року, земельна ділянка на 
АДРЕСА_2 (згідно із наданим планом земельної ділянки) площею 0,0060 га ухвалою Львівської міської ради від 03 червня 2004 року № 1323 надана у сервітутне користування на 10 років для проїзду ОСОБА_4 . Договір про встановлення сервітуту ОСОБА_4 не укладався. Заявою від 18 березня 2004 року ОСОБА_4 просила тільки про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування її будинку.
 
Ухвалою Львівської міської ради від 30 грудня 2015 року № 113 ОСОБА_1 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для передачі у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Така документація була виготовлена відповідно до картографічних даних, плану міста та подана на погодження до Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин. У графічному плані опису меж земельної ділянки, в кадастровому плані земельної ділянки вказано про землі загального користування (проїзд).
 
Право ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на оформлення документів щодо користування земельною ділянкою площею 0,0497 га на АДРЕСА_2 виникло у 2012 році на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та договору дарування 86/100 частин цього житлового будинку.
 
Земельна ділянка, яка була в користуванні для обслуговування будинку АДРЕСА_2 приватизована ОСОБА_4 у 2004 році. До цієї земельної ділянки передбачено заїзд, який є спільним для двох господарств.
 
Відповідно до викопіювання кварталу забудови підтверджено створення заїзду до земельної ділянки ОСОБА_1 у 1957 року при відведенні земельної ділянки під будівництво житлового будинку її батькові.
 
У технічному паспорті на будинок третіх осіб від 01 серпня 2003 року наявний план земельної ділянки, у якому зазначено спільний проїзд до будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . У плані земельної ділянки в технічному паспорті на будинок третіх осіб від 27 липня 2011 року спільний проїзд прив`язаний вже до будинку третіх осіб та відсутній запис про спільність проїзду до будинків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                 як у технічному паспорті на будинок від 01 серпня 2003 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У травні 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2023 року справу призначено до розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення               ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі          № 310/1062/18 та постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 718/754/20 (провадження № 61-10578св21), від 24 січня 2022 року у справі № 444/2901/19, від 22 лютого 2022 року у справі № 914/2057/18,                                     від 13 вересня 2022 року у справі № 914/1959/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до положень частини другої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив виключно із того, що ОСОБА_2 ,       ОСОБА_6 і ОСОБА_4 не залучено до участі у справі як відповідачів, а оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішені питання про їхні права та обов`язки.
 
Верховний Суд не погоджується з таким висновком.
 
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
 
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див.: висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18 (пункт 41)).
 
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22 (пункт 8.10)).
 
Згідно із частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
У цій справі ОСОБА_1 оспорює рішення Львівської міської ради. За цим позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є тими особами (відповідачами), які повинні відповідати за позовом ОСОБА_1 . Пред`явленням позову до них рішення Львівської міської ради неможливо скасувати.
 
Тому позивач, з яким погодився районний суд, правильно залучив        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третіми особами у справі, так як згідно із частиною першою статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
 
Треті особи у цій справі повністю мають можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки, аби їхні права не були порушені.
 
Прохання касаційної скарги про залишення без змін рішення районного суду є передчасним, так як апеляційний суд не перевірив законність й обґрунтованість судового рішення, а обмежився помилковими процесуальними підставами для скасування рішення суду.
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Верховний Суд не переглядає справу з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки дійшов висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 30 березня 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   О. В. Білоконь     Б.І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець