Постанова 
Іменем України
 
09 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 507/2100/21
провадження № 61-8914св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» смт Любашівка, відділ освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області,
третя особа - директор навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» смт Любашівка ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу відділу освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області на постанову Одеського апеляційного суду від 14 червня 2022 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» смт Любашівка, відділу освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області, третя особа - директор навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» смт Любашівка ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення виконання трудових обов`язків та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» смт Любашівка (далі - НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей»), відділу освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області, третя особа - директор НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» ОСОБА_2, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення виконання трудових обов`язків та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
 
Позов обґрунтовувала тим, що працює на посаді вихователя групи продовженого дня у НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей». 05 листопада 2021 року їй вручено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, з яким вона категорично не згодна.
 
08 листопада 2021 року їй вручено копію наказу № 87-к про відсторонення із 08 листопада 2021 року від роботи без збереження заробітної плати.
 
В наказі зазначено, що його видано відповідно до статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-III, постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», наказу Міністерства охорони здоров`я України» від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».
 
Позивач вважає наказ незаконним та таким, що підлягає негайному скасуванню, оскільки він грубо й відверто порушує основоположне конституційне право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, також обмежувальні протиепідемічні заходи - протиправні та неконституційні.
 
За таких обставин позивач просила суд:
- визнати незаконним, скасувати наказ від 08 листопада 2021 року № 87-к про відсторонення позивача з 08 листопада 2021 року від роботи без збереження заробітної плати, поновити її у виконанні трудових обов`язків за посадою викладача групи продовженого дня у НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» з 08 листопада 2021 року; 
- стягнути з відділу освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 08 листопада 2021 року.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 27 січня 2022 року у складі судді Дармакуки Т. П. у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач не довела факт порушення її прав відстороненням від роботи, оспорюваний наказ видано компетентною посадовою особою із дотриманням норм закону.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 січня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення.
 
Визнано незаконним та скасовано наказ від 08 листопада 2021 року № 87-к про відсторонення ОСОБА_1   від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року та поновлено ОСОБА_1 у виконанні посадових обов`язків на посаді викладача групи продовженого дня у НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей».
 
Допущено ОСОБА_1 до виконання посадових обов`язків на посаді викладача групи продовженого дня у НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» смт Любашівка.
 
Стягнуто з відділу освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області на користь ОСОБА_1   середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 78 716,30 грн.
 
Стягнуто з відділу освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області  на користь ОСОБА_1   понесені судові витрати у сумі 2 270,00 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у роботодавця відсутнє належним чином оформлене подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, щодо відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, а тому вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення її від роботи є обґрунтованими. Право позивача на працю з відповідною оплатою було порушене відповідачем шляхом видання оскаржуваного наказу від 08 листопада 2021 року № 87-к, тому в даному випадку ефективним способом порушеного права є стягнення із відповідача невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, розрахунок якої має бути здійснено у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України щодо визначення середнього заробітку з моменту відсторонення по день фактичного допущення до роботи.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2022 року до Верховного Суду, відділ освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Любашівського районного суду Одеської області.
 
25 жовтня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 31 липня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 01 серпня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Стрільчук В. А.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17, від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 та інших.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що обов`язковість щеплень для працівників, зокрема, закладів середньої освіти від COVID-19 встановлена наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153, а наслідки відмови або ухилення - у постанові Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236. Зазначені нормативно-правові акти не містять обов`язкової додаткової підстави для відсторонення працівника від роботи - «належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби».
 
Вказується, що працівники окремих професій, виробництв та організацій діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.
 
Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень.
 
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що з 01 березня 2022 року позивач поновлена на роботі, а тому необґрунтованим є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08 листопада по 14 червня 2022 року.
 
Доводи інших учасників справи
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить апеляційну скаргу залишити без змін. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що  ОСОБА_1 працює на посаді вихователя групи продовженого дня у НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей», що підтверджується трудовою книжкою (а. с. 15, 16).
 
05 листопада 2021 року ОСОБА_1  повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. У вказаному повідомленні запропоновано до 08 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19; Міжнародного, внутрішнього сертифікату або іноземного сертифікату, що підтверджував би вакцинацію від COVID-19 однією дозою вакцини або двома дозами дводозної вакцини, які включені Всесвітньою організацією охорони здоров`я до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях. Також попереджено про можливість надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 01 вересня 2011 року № 595. При цьому, позивача попереджено, що у випадку ненадання одного із зазначених документів, вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (а. с. 13).
 
Наказом директора НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» ОСОБА_2 від 08 листопада 2021 року № 87-к ОСОБА_1  відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року, у зв`язку з відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що зумовили таке відсторонення (а. с. 12).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Конституція України як Основний закон гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
 
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
 
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
 
Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, тобто безпосереднього виконання ним трудових обов`язків, міститься у статті 
46 КЗпП України.
 
Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, 
у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
 
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року 
№ 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». 
Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
 
У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі 
№ 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим 
у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 
1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).
 
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України імперативно встановлено обов`язковість урахування судом висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
 
Питання правомірності відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю у нього профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було предметом правового дослідження та аналізу Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначила таке: 
 
«…нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на 
COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
 
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку, без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».
 
Переглядаючи по суті справу № 130/3548/21 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що: «…застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
 
У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
 
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню 
COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів».
 
У справі, що переглядається, встановлено, що позивач працювала на посаді вихователя групи продовженого дня у НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей».
 
05 листопада 2021 року ОСОБА_1  повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. У вказаному повідомлені запропоновано до 08 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19. Також попереджено про можливість надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 01 вересня 2011 року № 595. При цьому, позивача попереджено, що у випадку ненадання одного із зазначених документів, вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».
 
Відповідно до посадової інструкції вихователя групи продовженого дня НВК «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей» від 16 січня 2020 року № 24, з якою позивач ознайомлена, вихователь, зокрема: планує, організовує та здійснює виховання учнів, спільно з медичними працівниками забезпечує збереження і зміцнення здоров`я учнів, здійснює заходи, які сприяють їхньому психофізіологічному розвитку, приймає дітей у встановленому порядку від батьків (осіб, що їх заміняють), створює умови для безпечного здійснення навчального процесу, ретельного дотримання правил охорони праці та безпеки життєдіяльності (а. с. 25, 26).
 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що за характером виконуваних обов`язків вихователя, які пов`язані з контактами з дітьми (учнями) та забезпеченням їх харчування і догляду, позивач підлягала обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, але після попередження про необхідність такого щеплення відмовилась від проходження вакцинації, тому відповідач (роботодавець) обґрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонив її від роботи на час до проведення щеплення.
 
Суд апеляційної інстанції не врахував те, що держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 697/2357/21.
 
Суд апеляційної інстанції, зробивши висновок про наявність підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що у роботодавця відсутнє належним чином оформлене подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення, неправильно застосував норми матеріального права.  Щодо такого подання необхідно зазначити наступне.
 
У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 286/3965/21 зазначено, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкція про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджена наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
 
Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
 
З огляду на викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що за таких обставин керівник закладу освіти правомірно прийняв рішення про відсторонення ОСОБА_1  від роботи.
 
У зв`язку із викладеним суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку про порушення права позивача на працю.
 
Ураховуючи наведене, суд касаційної інстанції робить висновок, що суд першої інстанції належним чином оцінив подані сторонами докази, правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального та процесуального права, а апеляційний суд помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.
 
Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу відділу освіти, молоді та спорту Любашівської селищної ради Одеської області задовольнити.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 14 червня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Любашівського районного суду Одеської області від 27 січня 2022 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       А. І. Грушицький

Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров

                                                                                                             В. В. Пророк                                                                                                                                                                                                                                            В. А. Стрільчук