ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 липня 2023 року
м. Київ
справа № 759/308/21
провадження № 51-2850км13
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, постановлену в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100080003610, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Крім того за цим вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим і виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК, оскільки не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується. 
Також постановлено вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року, за яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, виконувати самостійно. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин, будучи особою, яку протягом року було засуджено за ч. 1 ст. 309 КК: 
-      12 серпня 2020 року у м. Києві незаконно придбав і зберігав для власного вживання, без мети збуту, особливо небезпечну психотропну речовину PVP у великому розмірі, яку разом зі скляним пристрієм для куріння з нашаруваннями психотропної речовини, в цей же день вилучили працівники поліції. Загальна маса вилученої психотропної речовини - PVP складає 2,413г;
-      у невстановленому досудовим розслідуванням місці у невстановлений час за невстановлених обставин незаконно придбав для власного вживання особливо небезпечну психотропну речовину PVP у великому розмірі, яку почав незаконно зберігати при собі, без мети збуту і яку 15 жовтня 2020 року у нього вилучили працівники поліції. Загальна маса вилученої психотропної речовини - PVP складає 3,186 г.
Київський апеляційний суд ухвалою від 08 лютого 2023 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.
Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 309 КК, а також висновків про його виправдання за ст. 263 КК, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів, наведених у касаційній скарзі прокурора, зводиться до вказівок на те, що апеляційний суд усупереч ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не надав оцінки конкретним доводам апеляційної скарги сторони обвинувачення про безпідставне застосування місцевим судом до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК і, не зазначив підстав, з яких визнав ці доводи необґрунтованими.
Як вважає прокурор, апеляційний суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів і психотропних речовин, однак, попри призначення йому покарань у виді штрафу та застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, на шлях виправлення не стає, належних висновків для себе не робить, що, на думку прокурора, свідчить про його не бажання жити відповідно до моральних та соціальних принципів суспільства і вказує на підвищену суспільну небезпеку та необхідність призначення засудженому покарання з реальним його відбуванням. 
Заперечень на касаційну скаргу прокурора до Верховного Суду не надходило. 
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні
Прокурор, навівши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити з підстав зазначених у цій скарзі. 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 КК, а також щодо його виправдання за ст. 263 КК, Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Доводи сторони обвинуваченняпро необґрунтоване застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК та порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК Верховний Суд вважає непереконливими.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Згідно з приписами ст. 75 КК (в редакції, що була чинна на момент скоєння засудженим інкримінованих йому дій), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та вирішити питання про можливість звільнення особи від відбування призначеного покарання.
Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, або необґрунтованого застосування, зокрема, положень статей 69, 75 КК. (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 161/12960/19).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, які відносяться до не тяжких, дані про його особу, який раніше судимий, але призначені покарання у виді штрафу відбув, а від покарання у виді позбавлення волі звільнений, перебуває на обліку лікаря нарколога під диспансерно-динамічним наглядом, на обліку лікаря психіатра не перебуває, працює неофіційно. Крім того місцевий суд визнав щире каяття ОСОБА_6 , обставиною, що пом`якшує його покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.
Також суд першої інстанції заважив на досудову доповідь органу з питань пробації, за якою ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення, а також його небезпеки для суспільства оцінюється як низький.    
З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено. 
Водночас суд, зваживши на вищевказані обставини та, врахувавши особу засудженого, який протягом тривалого часу кримінальних правопорушень не вчиняв, пройшов курс ресоціалізації від шкідливих звичок в чоловічому стаціонарному центрі для чоловіків «Право на життя», де позитивно характеризується, після лікування залишився працювати та допомагати іншим наркозалежним людям позбавитися шкідливих звичок, місцевий суд вважав, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства і що можна застосувати до нього положення статей 75, 76 КК, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, серед іншого, наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині безпідставного, на його думку, застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, перевірив посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи і підстави для прийняття такого рішення.
Беручи до уваги наведене судами обґрунтування, враховуючи, що покарання ОСОБА_6 було призначено в межах санкції ч. 2 ст. 309 КК, а рішення про його звільнення від відбування покарання з іспитовим строком не суперечить положенням ст. 75 КК, а також зважаючи на особу засудженого, Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
По суті, заперечуючи обґрунтованість застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, прокурор посилається на численні (чотири) попередні вироки, постановлені щодо ОСОБА_6 , за якими його було засуджено до покарання у виді штрафу і до покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування. 
Верховний Суд вважає, за обставин цієї справи, такі посилання прокурора непереконливими. 
Суд відзначає, що кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_6 було засуджено в цьому провадженні, він вчинив до постановлення двох попередніх вироків від 09 грудня 2020 року і 20 липня 2022 року, а покарання у виді штрафу, призначене йому за вироками від 03 жовтня 2019 року і 14 серпня 2020 року, засуджений повністю відбув.  
Більше того, Верховний Суд враховує те, що за ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року ОСОБА_6 був звільнений від відбування покарання, призначеного за вироком від 09 грудня 2020 року, оскільки в період іспитового строку він виконував покладені на нього вироком суду обов`язки, до адміністративної відповідальності не притягувався.
Наведене вказує на те, що застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням забезпечує його належну правослухняну поведінку.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. 
Суд вважає, що призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність під час призначення ОСОБА_6 покарання і справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене, підстав уважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3