ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6640/23 Справа № 204/10852/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А.І. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, 
-за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське»
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2023 року, -
ВСТАНОВИВ:
       ІСТОРІЯ СПРАВИ 
05 грудня 2022 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, в якій він просив стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень.
Позов мотивовано тим, що він з 08 січня 2002 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи гірником очисного забою підземним з повним робочим днем в шахті. 25 березня 2013 року він був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. 
Вже після звільнення позивач проходив тривале лікування, яке було пов`язане з виконанням ним своїх трудових обов`язків в підземним умовах. Комісією було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та складено акт за формою П-4, яким у позивача встановлено наявність професійних захворювань. Захворювання виникли у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - пил переважно фіброгенної дії, виробничий шум. 
Висновком Обласної профпатологічної МСЕК м. Краматорськ від 25 січня 2022 року позивачу була встановлена третя група інвалідності та 60% втрати працездатності з 21 січня 2022 року безстроково. 
Позивач вважав, що внаслідок професійного захворювання відбулося ушкодження його здоров`я, у зв`язку з чим йому заподіяно моральну шкоду. 
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ
25 травня 2023 рокурішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськапозов  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві,задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судового збору.
       КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
У червні 2023 року, не погодившись із вказаним рішенням, відповідачем Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що позивачем не доведено склад правопорушення в діях відповідача, наявність вини відповідача у виникненні профзахворювання, а також не наведено розрахунку суми шкоди, яку він зазначає у позові, а суд в порушення зазначених норм матеріального та процесуального права взагалі не дав оцінку зазначеним обставинам, що призвело до прийняття незаконного рішення по справі.
Звертає увагу, що позивач працював на декількох підприємствах, тобто професійне захворювання могло в нього виникнути під час роботи на іншому підприємстві, а не у ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське».
При оформленні трудових відносин з позивачем йому були роз`яснені його права і обов`язки, проінформовано під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих чинників та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. При цьому, позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я. За роботу в шкідливих та небезпечних умовах праці позивач користувався пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством.
Однак, усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, позивач умисно не повідомляв адміністрацію відповідача про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я. За весь період роботи на підприємстві позивач жодних скарг не заявляв, обов`язкові медичні огляди проходив та за результатами яких його було визнано здоровим та придатним для роботи.
Зазначені обставини підтверджують той факт, що позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак при цьому продовжував працювати в умовах впливу шкідливих факторів, тобто навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я.
Праця, яку виконував позивач, відповідала його функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку. З боку підприємства санітарно-побутове забезпечення відповідало вимогам нормативно-правових актів, працівники завжди забезпечувались засобами індивідуального та колективного захисту.
Відповідач вважає, що у його діях відсутня провина щодо виникнення у позивача професійного захворювання, у зв`язку з чим він не є особою по справі, яка повинна відповідати перед позивачем.
Також відповідач вказує, що висновок МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди.
Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні розрахункові документи (касові чеки, квитанції) чи інші документи, які б свідчили про витрати, пов`язані з відновленням психологічного стану, стану здоров`я, який був до виникнення ситуації. 
Посилання позивача щодо втрати нормальних життєвих зв`язків не підтверджено жодними документами, а отже є безпідставним та необґрунтованим.
Розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, не відповідає вимогам розумності та справедливості.
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Від інших учасників справи письмових заперечень на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходило.
       ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що дана справа є малозначною,  ціна позову  складає 100 000 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 08.01.2002 року, наказом №334-ку від 25.03.2013 року він був звільнений з займаної посади за ст.38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. 
Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 04 жовтня 2021 року позивачу було встановлено професійне захворювання: «Пневмоконіоз (t/r, 1/1), ЛН І-ІІ ст. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість з помірним (ІІІ) ступенем зниження слуху за класифікацією ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ». Професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів – пил, переважно фіброгенної дії, виробничий шум.
З довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №106366 від 25 січня 2022 року вбачається, що позивачу було встановлено третю групу інвалідності, а також встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: первинно за сукупністю 60%, з 21 січня 2022 року безстроково, з них: 40% - пневмоконіоз, 20% - хронічна приглухуватість. Потреба у медикаментозному лікуванні, санаторно-курортному лікуванні по пневмоконіозу, підстава Акт огляду МСЕК №55.
Суд не взяв до уваги доводи представника відповідача про те, що наявність вини останнього у виникненні у позивача професійного захворювання є недоведеною, оскільки вони спростовані матеріалами справи.
Так, зокрема, в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 04 жовтня 2021 року комісією зазначено, що раніше хронічних професійних захворювань у позивача виявлено не було, професійне захворювання виникло саме у зв`язку з тривалим періодом роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів – пил, переважно фіброгенної дії, виробничий шум.
Разом з цим, в Акті зазначено про те, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів 20 років 10 місяців 29 днів. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на підприємстві відповідача позивач пропрацював більше 11 років. 
На думку суду, посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та саме його дії стали причиною професійного захворювання, є безпідставними та суперечать встановленим обставинам справи, оскільки згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 04 жовтня 2021 року, причиною виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: пил переважно фіброгенної дії - фактична величина 30,2 – 53,6 мг/м3, при нормативному значенні 10 мг/м3; важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 115,5 – 191,3 Вт при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 49,5 – 120,8 Вт, при нормативному значенні 45 В; виробничий шум – фактична величина 82 – 96 дБА, при нормативному значенні 80 дБА; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів 40-56% зміни при нормативному значенні 25% зміни; нахили корпусу – фактичне значення 125-160 разів, при нормативному значенні 100 разів.
При цьому, суд зазначив, що добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.
Судом встановлено, що хронічне професійне захворювання та втрата професійної працездатності позивача настали, оскільки в тому числі і відповідач як роботодавець, не забезпечив створення нешкідливих умов праці, а тому в даному випадку наявна і вина відповідача як працедавця у виникненні у позивача хронічного професійного захворювання.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач як працівник має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болю, стражданнях, необхідності тривалого лікування, втраті 60% своєї професійної працездатності у відносно молодому віці (на момент складання Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) йому був 51 рік), встановленні у зв`язку з професійним захворюванням третьої групи інвалідності безстроково. 
Суд зазначив, що доводи представника відповідача про те, що позивач, окрім підприємства відповідача, працював також і на іншому підприємстві вугільної галузі, жодним чином не спростовує факту наявності у позивача хронічного професійного захворювання та виникнення у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, завдану ушкодженням здоров`я працівника.
Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд врахував те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач зазнав фізичний біль, хворобливі відчуття, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач втратив 60% своєї професійної працездатності первинно, йому встановлено третю групу інвалідності безстроково, а отже як наслідок беззаперечно настали зміни у його життєвих і виробничих зв`язках.
Суд також врахував, що за наслідками отриманого хронічного професійного захворювання позивач більше не може виконувати ту роботу, якою займався раніше дуже тривалий час, а відтак вважав позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди доведеними належними, достатніми та допустимими доказами.
Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності, з урахуванням того, що позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів не лише на підприємстві відповідача, суд дійшов висновку, що з відповідача ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 85 000 гривень, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Згідно з ч.1, 2 ст.153 Кодексу законів про працю України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частинами 1 та 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відповідно до ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. 
Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. 
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Тож, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причино-наслідковий зв`язок між діяннями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків – втрати професійної працездатності.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц  зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.
У постанові Великої палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Прийнявши до уваги факт отримання ОСОБА_1 третьої групи інвалідності безстроково та втрати ним 60% працездатності, а також те, що внаслідок отримання хронічного професійного захворювання позивач зазнав фізичного болю, хворобливих відчуттів, страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 85 000 грн.
Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання ОСОБА_1 виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з утриманням з неї податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Згідно з усталеною практикоюЄвропейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
       Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
       Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд повно і всебічно перевіривши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову у відповідності з нормами матеріального права та з дотриманням норм процесуального права. 
       Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
        Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» залишити без задоволення.
       Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

       Судді: