Постанова
Іменем України
 
21 червня 2023 року 
м. Київ
справа № 568/1281/21
провадження № 61-2676св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І.,
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 21 червня 2022 року у складі судді Троцюк В. О. та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 січня 2023 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Шимків С. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .
У вказаному будинку, окрім його дружини, дітей, онуків, зареєстрований його зять ОСОБА_2 . За той час, що ОСОБА_2 проживав разом із позивачем у будинку, неодноразово вчиняв сварки перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Така поведінка відповідача змушувала позивача неодноразово звертатись до правоохоронних органів. Також він звертався до відповідача із пропозицією залишити належний йому житловий будинок. Проте відповідач категорично відмовився залишити вказаний житловий будинок та знятись із реєстраційного обліку.
Реєстрація ОСОБА_2 у належному ОСОБА_1 житлі порушує його права як власника майна щодо вільного розпорядження ним та створює перешкоди при оплаті комунальних послуг.
У зв'язку із викладеним, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області 
від 21 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 26 січня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач підтвердив той факт, що відповідач вселився до належного йому житла на законних підставах, на цей час є членом його сім`ї - чоловіком дочки, позивачем не доведено факт непроживання відповідача у належному йому житлі понад встановлені строки без поважних причин. Твердження позивача про створення відповідачем неможливих умов для проживання в житловому будинку інших членів сім`ї, вчинення сімейних сварок, зловживання спиртними напоями, вчинення фізичного та психологічного насильства належними та допустимими доказами не підтверджено. Позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування і розпорядження майном. Хоча, як стверджує ОСОБА_1 , у зв`язку із порушенням правил співжиття відповідачем між ним і членами сім`ї позивача, він змушений був неодноразово звертатись до органів поліції, проте документальних підтверджень цих порушень до суду не надав. Натомість, як стверджує позивач, він сам не пускає відповідача до належного йому будинку.
У зв'язку із викладеним суд вважав, що ОСОБА_2 користується житлом на законних підставах, при позбавленні його права користування житлом, не буде дотриманий розумний баланс між інтересами ОСОБА_1 , який не довів підстави визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, та відповідача, який зі згоди власника зареєстрований у вказаному будинковолодінні та в якому й надалі проживає його сім`я - дружина та малолітні діти.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У лютому 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
У касаційній скарзі скаржник посилається на підстави касаційного оскарження визначені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Скаржник вказує, що суди застосували норми права у подібних правовідносинах без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 668/13127/15 (провадження № 61-44538св18), від 03 лютого 2021 року у справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 940/1287/19 (провадження № 61-6133св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 502/922/18 (провадження № 61-1913св20).
Також Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зробив висновок, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Позивач вказує, що ОСОБА_2 створює умови за яких не можливе спільне проживання в одному будинку, оскільки відповідач вчиняє сімейні сварки, зловживає спиртними напоями, вчиняє фізичне та психологічне насильство в сім`ї, що негативно відображається на членах сім`ї позивача у тому числі на малолітніх дітях, які неодноразово були свідками цих подій.
Щодо протиправних та інших дій, то позивач та члени його сім`ї неодноразово зверталися до органів поліції за захистом та для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності.
Постановою Радивилівського районного суду Рівненської області 
від 04 квітня 2022 року (справа № 568/251/22) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн.
Відповідач з часу реєстрації у будинковолодінні взагалі не приймав та не приймає солідарної участі по сплаті комунальних послуг.
Також зазначає, що 17 січня 2022 року комісією Підзамчівського старостинського округу проведено обстеження житлового будинку на АДРЕСА_1 та складено акт відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою понад вісім місяців. Фактично він проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 , тобто має інше місце проживання.
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Рух касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу № 568/1281/21 із Радивилівського районного суду Рівненської області. 
Справа № 568/1281/21 надійшла до Верховного Суду у квітні 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд встановив, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 лютого 2021 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 7, 9).
Із довідки про складі сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб 
від 03 вересня 2021 року № 01.05-15/623, виданої Підзамчівським старостинським округом Радивилівської міської ради вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку 
АДРЕСА_1 (а. с. 15).
Із акта обстеження матеріально-побутових умов від 03 вересня 2021 року вбачається, що в будинку на АДРЕСА_1 , проживають: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_5 , онука ОСОБА_6 , онук ОСОБА_7 , онук ОСОБА_8 та зять ОСОБА_2 (а. с. 16).
Згідно із відомостей акта обстеження матеріально-побутових умов 
від 17 січня 2022 року вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає протягом восьми місяців, а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 
(а. с. 51).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення із огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Згідно зі статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.
Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що відповідач був вселений до спірного будинку за згодою власника будинку як член сім`ї, весь час проживав у цьому будинку, доказів його протиправної поведінки, що робить неможливим проживання інших у цьому будинку, що відповідно до статті 116 ЖК України є підставою для його виселення, позивач не надав, а тому немає правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що розірвання шлюбу за рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області 
від 11 жовтня 2022 року між донькою позивача та відповідачем ОСОБА_2 не змінює юридичну природу виниклого спору та не є беззаперечною негайною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом із огляду на частину четверту статті 156 ЖК України.
Також позивачем не доведено факт відсутності ОСОБА_2 (колишнього члена його сім`ї) у спірному житловому будинку понад рік без поважних причин, у зв`язку із чим правильно відмовив у позові про визнання його таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Установивши, що відповідач вселився у спірний будинок на законних підставах, тривалий час проживав у цьому житлі, а також відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірному житлі без поважних причин понад рік, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Крім того, урахувавши, що оцінка виселення особи із житлового приміщення на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції потребує встановлення відповідних обставин, які судами не були установлені, суди попередніх інстанцій підставно констатували відсутність відомостей про втрату ОСОБА_2 правового інтересу до спірного житла та відсутність правових підстав для позбавлення його права на житло. 
При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.
Дослідивши встановлені обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми права до спірних правовідносин і дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Зізмісту зазначених скаржником у касаційній скарзі постанов вбачається, що наведені в них висновки не суперечать висновкам у справі, що переглядається.
Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених Верховним Судом у вказаних постановах, є безпідставними.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно із яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 21 червня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 26 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                               С. О. Карпенко
 
                                                                                                          І. В. Литвиненко
 
                                                                                                          Є. В. Петров
 
                                                                                                          В. В. Пророк