ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року	Львів	Справа № 300/25/23 пров. № А/857/9126/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Ніколіна В.В., Гінди О.М.,
за участю секретаря судового засідання                    Улицької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року (головуючий суддя Могила А.Б., м. Івано-Франківськ, повний текст складено 21.04.2023) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 за № 262-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити з 07.12.2022 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області;
- стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;
- стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області моральну шкоду в сумі 70000 грн.;
- зобов`язати Управління Держпраці в Івано-Франківській області вжити заходів щодо переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати таке і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.  
В апеляційній скарзі зазначає, що згідно ст.1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015р. №889-УІІІ із змінами та доповненнями (далі - Закон №889-УШ) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. 
Згідно з ч.1 ст.34 Закону № 889-УІП призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Пунктом 4 ч.1 ст.83 Закону №889-УІІІ визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
Згідно з ч.1 ст.87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Згідно з ч.3 ст.87 Закону № 889-УІП суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011р. №1074, передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Відповідно до п.6 названого Порядку права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Разом і з цим, в абз.4 п.3 згаданого Порядку наголошено, що пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр- міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та повинен містить: у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади.
Також, в ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України наголошено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
При цьому, у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу (ч.5 ст.22 Закону №889-УІІІ).
В п.1 ч.1 ст.41 Закону №889-УІІІ державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.09.2019р., справа №820/10744/15) висловив правову позицію, де вказано, що ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.
Так, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.
Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної ним в постановах від 04.03.2014р. справа № 21-8а14, від 27.05.2014р. справа № 21 -108а14, від 28.10.2014р. справа №21-484а14, від 19.01.2016р. справа №810/1783/13-а ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.
У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.
У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). Під час вирішення зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
У постанові Верховного Суду України від 16.10.2012р. по справі №21-267а12, прийнятій за наслідками перегляду рішень судів попередніх інстанцій щодо звільнення особи з органів державної виконавчої служби внаслідок їх ліквідації на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2006р. №1622, зазначено, що мала місце саме реорганізація цих органів. Верховним Судом України вказано, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
При цьому, такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Вказана правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25.07.2019р. у справі №807/3588/14 та від 27.05.2020р. у справі №813/1715/16.
Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення і тягне за собою поновлення порушених прав працівника.
Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 25.08.2020р., справа №826/19766/16.
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Верховний Суд України в постанові від 14.01.2014р. №21-395, сформулював правову позицію, згідно якої суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами.
Згідно з п.1 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Кабінетом міністрів України прийнято постанову від 12.01.2022р. №14 «Про деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», п.1 якої постановлено ліквідувати як юридичну особу публічного територіальне управління Державної служби України з питань праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Водночас, п.2 даної постанови постановлено утворити як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби України з питань праці Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Пунктом 3 даної постанови установлено, що:
1)          територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;
2)          здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;
3)          міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.
Тобто, даною постановою чітко встановлено, що завдання та функції ліквідованого Управління Держпраці в Івано-Франківській області виконує Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Також, п.5 даної постанови встановлено, що Державній службі з питань праці забезпечити передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утвореним згідно з пунктом 2 цієї постанови.
Державним реєстратором 26.09.2022р. внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис №11001191020000018563 про державну реєстрацію юридичної особи - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
01.02.2022р. в.о. Голови Державної служби України з питань праці Ігорем Дегнерою за погодженням з Першим віце-прем`єр міністром України - Міністром економіки України Юлією Свириденко затверджено структуру Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, до якої входить 258 осіб.
23.09.2022р. Головою (керівником) Державної служби України з питань праці Ігорем Дегнерою затверджено Положення про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці №172.
Основними завданнями Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, як Управління Держпраці в Івано-Франківській області (наказ Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015р. №340 «Про затвердження Положення про територіальні органи Державної служби України з питань праці») є: 1) реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; 2) здійснення комплексного управління охороною праці та промисловою безпекою на державному рівні; 3) здійснення державного регулювання і контролю щодо охорони праці та промислової безпеки у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки; 4) організація та здійснення державного нагляду (контролю) у сфері функціонування ринку природного газу в частині підтримання належного технічного стану систем, вузлів і приладів обліку природного газу на об`єктах його видобутку та забезпечення безпечної і надійної експлуатації об`єктів Єдиної газотранспортної системи.
З наведеного слідує, що Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці має ті ж самі основні завдання, що й і Управління Держпраці в Івано- Франківській області, а постанова КМУ від 12.01.2022р. №14 про їх створення і ліквідацію не містить жодних обґрунтувань доцільності відмови ліквідованого органу від виконання вищезазначених функцій і завдань або їх передачі новоствореному органу, як це визначено абз.4 п.3 Постанови КМУ від 20.10.2010р. №1074 та позицією Верховного Суду України.
Таким чином, апелянт вважає, що в даному випадку Управління Держпраці в Івано-Франківській області фактично було реорганізовано в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, а не ліквідовано, як про це вказав суд першої інстанції у своєму рішенні.
Крім того, апелянт зазначає, що ним було подано до суду першої інстанції ухвали судів, з яких видно, що Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці із власної ініціативи звертається до них з метою заміни сторони Управління Держпраці в Івано-Франківській області їх правонаступником Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, а суди ці заяви задовольняють.
Суд першої інстанції не врахував зазначеного, тому дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави стверджувати про наявність ознак юридичної реорганізації Управління Держпраці в Івано-Франківській області з огляду на відсутність нормативно- правового акта чи іншого документа (передавальний акт, розподільчий баланс тощо), який би підтверджував перехід майнових прав та обов`язків Управління Держпраці в Івано- Франківській області до правонаступника, і як наслідок безпідставно відмовив у задоволені позовних вимог.
З цього приводу апелянт звертає увагу на лист Державної служби України з питань праці від 20.02.202р. №243/1/6.1-3В-23а, наданого у відповідь на запит позивача, з вбачається, що станом на сьогодні триває визначена Положенням процедура передачі майна, зокрема, Управління Держпраці в Івано-Франківській області, по завершенню якої будуть затверджені відповідні документи. Це вказує на те, що надалі триває процедура реорганізації відповідача та третьої особи.
Також, досліджуючи питання щодо переважного права залишення позивача на роботі у новоствореному органі на рівнозначній посаді, судом було витребувано у третьої особи документи про призначення начальником гірничого нагляду ОСОБА_2 .
На виконання вказаної ухвали, представником третьої особи було надано наказ від 14.12.2022р. №146-к «Про призначення Сергія Деревенських», яким призначено ОСОБА_2 на посаду начальника відділу гірничого нагляду Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці з 15.12.2022р. Як видно із даного наказу, ОСОБА_2 має 8 ранг державного службовця, в той час як позивач до свого звільнення мав 5-ий ранг державного службовця, про що вказано у трудовій книжці, а отже з огляду на положення п.1 ч.2 ст.42 КЗпП України, позивач мав більше права на зайняття вказаної посади, аніж дана особа.
З огляду на те, що в даному випадку відбулась реорганізація Управління Держпраці в Івано-Франківській області шляхом об`єднання (злиття) його та інших територіальних управлінь Державної служби України з питань праці в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, що не неправильно з`ясовано судом першої інстанції, то відповідач повинен був запропонувати позивачу рівнозначну посаду, яка до моменту його звільнення була вакантною, при цьому враховувати п.1 ч.2 ст.42 КЗпП України щодо переваженого права залишення на роботі, оскільки він є батьком 4-ох неповнолітніх дітей (утриманців).
Однак, відповідач не запропонував позивачу жодної вакансії, не зважаючи на те, що з моменту попередження (25.01.2022р.) про його наступне звільнення і до фактичного звільнення (07.12.2022р.) у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці - правонаступника Управління Держпраці в Івано-Франківській області, фактично було 172 вакантні посади.
Сторона позивача вважає, що суд першої інстанції помилково застосував до даних правовідносин висновок Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.87 Закону №889-УІІІ в редакції Закону №117-ІХ, висловлений в постанові від 22.11.2022р., справа №200/3012/21-а, оскільки дана редакція ч.3 ст.87 Закону №889-УІІІ не діяла станом на момент попередження позивача про наступне звільнення та саме звільнення.
Тобто, зазначений висновок Верховного Суду стосується норми права, яка станом на момент виникнення спірних правовідносин зазнала суттєвої зміни з боку законодавця в користь державного службовця (див. відповідь на відзив), а отже такий висновок Верховного Суду не може вважатись актуальним та таким, що з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України підлягав застосуванню до спірних правовідносин.
У відзивах на апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області та Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог що переглядаються, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 26.12.2017 №177-к ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управляння Держпраці в Івано-Франківській області (т.1, а.с. 8-13, 123-125).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1 в тому числі Управління Держпраці в Івано-Франківській області. Також, постановлено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 2.
Відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (зі змінами), Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (зі змінами), та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», Державною службою України з питань праці видано наказ №22 від 17.01.2022 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області», згідно з яким наказано ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління Держпраці в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ 39784625), утворити комісію з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області, та призначити Головою комісії з ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області Смагу Романа Ігоровича, виконуючого обов`язки начальника Управління Держпраці в Івано-Франківській області (т.1, а.с.15).
25.01.2022 начальника відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області Мельника Б.І. попереджено про наступне звільнення, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» про що свідчить його особистий підпис на попередженні.
Наказом Держпраці від 23.09.2022 №166 «Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено як юридичну особу публічного права Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (т.1, а.с.121).
Наказом Держпраці від 30.11.2022 №219 «Про внесення змін до наказу Держпраці від 17.01.2022 №22» пункт 3 наказу Держпраці від 17.01.2022 №22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області» викладено у такій редакції: призначено головою комісії Тиченка Максима Олександровича, заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (т.1, а.с.16).
02.12.2022 відповідачем видано наказ №230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій», яким вирішено погодитися із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 №172 та іншими нормативно-правовими актами з 05.12.2022. Цим же наказом визначено Управлінню Держпраці в Івано-Франківській області, Управлінню Держпраці у Тернопільській області та Управлінню Держпраці у Чернівецькій області припинити з 05.12.2022 здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах (т.1,а.с.122).
Наказом Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області №262-к від 07.12.2022 звільнено позивача із займаної ним посади 07.12.2022 у зв`язку з ліквідацією державного органу, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (т.1, а.с.38, 127).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що враховуючи зміст наведених нормативно-правових актів вбачається, що за юридичною формою мала місце ліквідація Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Докази визнання в судовому порядку протиправними чи не чинними положення Постанови №14 від 12.01.2022 та інших нормативно-правових актів щодо прийняття рішень про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів Державної служби з питань праці, відсутні.
Навіть попри те, що держава не відмовилася від функціональних повноважень органу, що ліквідовується наділивши такими ж повноваженнями новостворене Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, відсутні підстави стверджувати про наявність ознак юридичної реорганізації Управління Держпраці в Івано-Франківській області, оскільки жодного нормативно-правового акта чи іншого документа (передавальний акт, розподільчий баланс тощо), який би підтверджував перехід майнових прав та обов`язків Управління Держпраці в Івано-Франківській області до правонаступника, судом не встановлено та сторонами не підтверджено.
З урахуванням цього, суд першої інстанції вважав, що оскільки у спірних правовідносинах триває процедура ліквідації Управління Держпраці в Івано-Франківській області, то позивач підлягав звільненню із займаної посади з підстав ліквідації юридичної особи (пункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ), а не реорганізації (пункт 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ). Відтак у суб`єкта призначення або керівника державної служби відсутній обов`язок надання позивачу пропозицій щодо зайняття іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей та врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством про працю.
При цьому, суд першої інстанції врахував правову позицію щодо застосування положень частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX)  висловлену Верховним Судом та дійшов висновку про відсутність порушення відповідачем встановленої чинним на той час законодавством процедури при вирішенні питання про звільнення позивача та, відповідно, про відсутність підстав для задоволення позову.
Проте, суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань. 
Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Пунктами 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу.
Згідно частини 3 статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що стаття 87 Закону №889-VIII до набрання чинності Законом №117-IX визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини 1 цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини 1) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини 1). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина 5).
Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи України» від 14.01.2020 №440-IX частину 3 статті 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».
Наступні зміни до статті 87 Закону №889-VІІ вносилися Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 №1285-IX, який набрав чинності 06.03.2021. Вказана редакція статті 87 Закону №889-VІІ, яка викладена вище, діяла на час існування спірних правовідносин та розгляду справи в суді  і відповідно передбачала, що «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду».
З урахуванням цього, суд першої інстанції помилково застосував при вирішенні даного спору правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 22.11.2022 у справі №200/3012/21-а, відповідно до якої внесення таких послідовних змін до Закону №889-VIII та КЗпП України, якими законодавець визначав особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю, свідчить про намір законодавця обмежити дію законодавства про працю на державну службу та максимально спростити порядок звільнення державних службовців з метою швидкого та ефективного перезавантаження влади в Україні задля вирішення питання відновлення суспільної довіри до державної влади, оскільки дана редакція ч.3 ст.87 Закону №889-УІІІ не діяла станом на момент попередження позивача про наступне звільнення та саме звільнення.
Тобто, зазначений висновок Верховного Суду стосується норми права, яка станом на момент виникнення спірних правовідносин зазнала зміни, відтак  такий висновок Верховного Суду не може вважатись актуальним та таким, що з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України підлягав застосуванню до спірних правовідносин.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 затверджено «Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади».
Пунктом 5 вказаного Порядку №1074 передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.
Відповідно до п.6 названого Порядку №1074 права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.
Згідно п.3 згаданого Порядку №1074 пропозиція щодо утворення, реорганізації або ліквідації органу виконавчої влади вноситься Прем`єр- міністрові України членом Кабінету Міністрів України з урахуванням пріоритетів діяльності Кабінету Міністрів України, необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання їх повноважень та повинен містить: у разі ліквідації органу виконавчої влади - обґрунтування щодо доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такого органу або передачі їх іншим органам виконавчої влади
Також ч.1 ст.104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 26.09.2019р., (справа №820/10744/15) висловив правову позицію, згідно якої, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.
Так, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.
Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної ним в постановах від 04.03.2014р. справа № 21-8а14, від 27.05.2014р. справа № 21 -108а14, від 28.10.2014р. справа №21-484а14, від 19.01.2016р. справа №810/1783/13-а ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.
У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.
У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). Під час вирішення зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.
Як уже зазначалось вище, Кабінетом міністрів України прийнято постанову від 12.01.2022р. №14 «Про деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці», п.1 якої вирішено ліквідувати як юридичну особу публічного територіальне управління Державної служби України з питань праці Управління Держпраці в Івано- Франківській області.
Пунктом 2 даної постанови постановлено утворити як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Державної служби України з питань праці Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Пунктом 3 даної постанови визначено, що:
4)          територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;
5)          здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Державну службу з питань праці;
6)          міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області, Управління Держпраці у Чернівецькій області.
Отже, даною постановою чітко встановлено, що завдання та функції ліквідованого Управління Держпраці в Івано-Франківській області виконує Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
Крім того, п.5 даної постанови встановлено, що Державній службі з питань праці забезпечити передачу майна територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, міжрегіональним територіальним органам Державної служби з питань праці, утвореним згідно з пунктом 2 цієї постанови.
Державним реєстратором 26.09.2022р. внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань запис №11001191020000018563 про державну реєстрацію юридичної особи - Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.
01.02.2022р. в.о. Голови Державної служби України з питань праці Ігорем Дегнерою за погодженням з Першим віце-прем`єр міністром України - Міністром економіки України Юлією Свириденко затверджено структуру Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, до якої входить 258 осіб.
23.09.2022р. Головою (керівником) Державної служби України з питань праці затверджено Положення про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці №172.
Основними завданнями Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, як Управління Держпраці в Івано-Франківській області згідно наказу Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015р. №340 «Про затвердження Положення про територіальні органи Державної служби України з питань праці» є: 1) реалізація державної політики у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; 2) здійснення комплексного управління охороною праці та промисловою безпекою на державному рівні; 3) здійснення державного регулювання і контролю щодо охорони праці та промислової безпеки у сфері діяльності, пов`язаної з об`єктами підвищеної небезпеки; 4) організація та здійснення державного нагляду (контролю) у сфері функціонування ринку природного газу в частині підтримання належного технічного стану систем, вузлів і приладів обліку природного газу на об`єктах його видобутку та забезпечення безпечної і надійної експлуатації об`єктів Єдиної газотранспортної системи.
З наведеного вище вбачається, що Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці має ті ж самі основні завдання, що й і Управління Держпраці в Івано-Франківській області, а постанова КМУ від 12.01.2022р. №14 про їх створення і ліквідацію не містить жодних обґрунтувань доцільності відмови ліквідованого органу від виконання вищезазначених функцій і завдань або їх передачі новоствореному органу, як це визначено згаданими вище п.3 Постанови КМУ від 20.10.2010р. №1074 та позицією Верховного Суду України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку Управління Держпраці в Івано-Франківській області фактично було реорганізовано в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, а не ліквідовано, як про це вказав суд першої інстанції у своєму рішенні.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що з листа Державної служби України з питань праці від 20.02.202р. №243/1/6.1-3В-23а, наданого у відповідь на запит позивача вбачається, що триває визначена Положенням процедура передачі майна, зокрема, Управління Держпраці в Івано-Франківській області, по завершенню якої будуть затверджені відповідні документи. 
Суду ж апеляційної інстанції апелянтом подано докази передачі майна від Управління Держпраці в Івано-Франківській області Південно-Західному міжрегіональному управлінню Державної служби з питань праці.
Крім того, у матеріалах справи наявні ухвали судів, згідно  яких Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці із власної ініціативи звертається з метою заміни сторони Управління Держпраці в Івано-Франківській області їх правонаступником Південно-Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, і такі заяви задоволені.
З огляду на те, що в даному випадку відбулась реорганізація Управління Держпраці в Івано-Франківській області шляхом об`єднання (злиття) його та інших територіальних управлінь Державної служби України з питань праці в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, то відповідач повинен був повинен був при звільненні позивача дотриматись положень ч. 3 ст. 87 Закону №889-VІІІ.
Однак, відповідач не запропонував позивачу жодної вакансії, не зважаючи на те, що з моменту попередження (25.01.2022) про його наступне звільнення і до фактичного звільнення (07.12.2022) у Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці - правонаступника Управління Держпраці в Івано-Франківській області, фактично було 172 вакантні посади.
Враховуючи викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що звільнення позивача здійснено відповідачем протиправно, відтак останній підлягає поновленню на раніше займаній посаді - посаді начальника відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Верховний Суд України в постанові від 14.01.2014р. №21-395, сформулював правову позицію, згідно якої суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за встановленими законодавством правилами.
Згідно з п.1 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з довідок (а.с.39, 128 т.1) перед звільненням позивача заробіток його у жовтні 2022 станови 16016 грн, у листопаді 2022 – 11625,20. Відповідно середньоденнй становить 642, 82 грн(27641,2 : 43). Вимушений прогул позивача за період з 08.12.2022 р. по 27.06.2023 включно становить 143 дні. 
Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 91923,06 грн.(642,82 х 143), який підлягає стягненню з відповідача.        
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Управління Держпраці в Івано-Франківській області моральної шкоди в сумі 70000 грн., то колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які би свідчили про шкідливі наслідки та  наявність заподіяння такої шкоди.
Щодо вимог зобов`язати Управління Держпраці в Івано-Франківській області вжити заходів щодо переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду в Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, то суд апеляційної інстанції зазначає, що такі дії можуть мати місце лише після поновлення позивача на посаді, а відтак, вирішувати спір на майбутнє суд не наділений повноваженнями, оскільки захисту в судовому порядку підлягає уже порушене право. 
Тому у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.  
Також, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 371 КАС України постанова підлягає до негайного виконання в частині поновлення на роботі і у межах суми стягнення середнього заробітку за один місяць.
З урахуванням викладеного вище, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають матеріалам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а позовні вимоги – задовольнити частково. 

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2023 року по справі №300/25/23
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ голови ліквідаційної комісії Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 за № 262-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити з 07.12.2022 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу нагляду в нафтогазовому комплексі та гірничорудній промисловості Управління Держпраці в Івано-Франківській області.
Стягнути з Управління Держпраці в Івано-Франківській області середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по 27.06.2023 (включно) в сумі 91923 (дев`яносто одна тисяча дев`яносто двадцять три) грн 06 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Допустити постанову до негайного виконання в частині поновлення на роботі і у межах суми стягнення середнього заробітку за один місяць.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Головуючий  суддя                                                             М.А. Пліш
Судді                                                                                 В.В. Ніколін
                                                                                          О.М. Гінда
повний текст складено 05.07.2023