УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2023 року
м. Київ
справа № 226/3102/20
провадження № 51-5458ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого судді              ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 23 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2023 року, 
встановив:
Вироком Димитровського міського суду Донецької області від 23 січня 2023 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Димитрова Донецької області та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Також вироком вирішено питання щодо обчислення початку строку відбування покарання та запобіжного заходу.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2023 року вирок Димитровського міського суду Донецької області від 23 січня 2023 року залишено без змін.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком суду встановлено, що 29 вересня 2020 року приблизно о 19:00 біля будинку № 80 по вул. Донська в м. Мирнограді Донецької області між ОСОБА_5 та раніше незнайомим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виникла словесна сварка на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин. В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Після чого, ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння умисних тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись біля ОСОБА_6 , умисно наніс своєю лівою рукою, стиснутою в кулак, один сильний удар в праву частину обличчя ОСОБА_6 , від якого у потерпілого виник перелом лівої скроневої кістки в ділянці сосцеподібного відростку з переломом стінок внутрішнього слухового проходу, кісткових стінок середнього вуха та комірок, що було причиною виникнення прискорення тіла, наступним падінням та ударом потиличною ділянкою голови зліва об тверде асфальтове покриття проїжджої частини, та втратою свідомості ОСОБА_6 .
В результаті умисних противоправних дій ОСОБА_5 . ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої тяжкої черепно-мозкової травми, перелому кісток черепа, крововиливів під тверду мозкову оболонку та в речовину головного мозку (права скронева, ліва скронева та потилична ділянки мозку), лінійного перелому потиличної кістки зліва з переходом на ліву скроневу кістку, в ділянці сосцеподібного відростку з переломом стінок внутрішнього слухового проходу, кісткових стінок середнього вуха та комірок, субдуральної гематоми задніх відділів лобної та скроневої ділянок, геморагічних забоїв головного мозку в потиличній ділянці зліва, скроневій ділянці зліва, дислокації мозку праворуч, пневмоцефалії, кровотечі з лівого слухового проходу, забійної рани верхньої губи справа, припухлості м`яких тканин потиличної ділянки, синця потиличної області зліва, які у сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя.
ІНФОРМАЦІЯ_3 о 12:50 від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 помер у Комунальному некомерційному підприємстві «Обласна клінічна травматологічна лікарня» м. Лиман Донецької області.
Причиною смерті ОСОБА_6 стала закрита черепно-мозкова травма: переломи кісток склепіння та основи черепа, крововилив під тверду мозкову оболонку лівої півкулі, геморагічні забої речовини головного мозку в правій скроневій частці, у лівій потиличній та скроневій частках, з дислокацією мозку вправо, пневмоцефалією, які під час травматичного процесу ускладнились набряком головного мозку.
Встановлені тілесні ушкодження, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить оскаржені судові рішення щодо ОСОБА_5 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування вимог зазначає, що суди дійшли помилкового висновку щодо кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки докази, покладені в основу обвинувачення, на її переконання, не підтверджують ні направленості умислу винної особи на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, ні ознак об`єктивної сторони складу зазначеного кримінального правопорушення. Стверджує, що смерть потерпілого настала внаслідок тяжкого тілесного ушкодження, заподіяного йому з необережності, що виключає настання відповідальності за ч. 2 ст. 121 КК.
Зазначає, що засуджений перед тим як покинути місце події, впевнився, що потерпілий живий, що також вказує на відсутність умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілому.
Також ставить під сумнів правильність оцінки встановлених судами попередніх інстанцій показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на предмет їх достовірності.
Крім того, захисник зазначає, що висновки повторної комісійної судово-медичної експертизи № 170 від 14 вересня - 26 вересня 2022 року щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_5 , а отже прокурор безпідставно змінив обвинувачення на підставі указаного висновку експертизи без встановлення нових фактичних обставин кримінального провадження, тобто діяв всупереч приписам КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також докази на предмет їх достовірності. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги щодо правильності оцінки показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на предмет їх достовірності судом касаційної інстанції не перевіряються, оскільки знаходяться поза межами його компетенції.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку Димитровського міського суду Донецької області, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального закону. 
Так, винуватість засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , а також інших доказів: протоколу огляду місця події від 07 жовтня 2020 року, протоколу огляду місця події від 30 вересня 2020 року, протоколів пред`явлення обвинуваченого для впізнання за фотознімками від 05 жовтня 2020 року, 08 жовтня 2020 року, 09 жовтня 2020 року, 12 жовтня 2020 року, протоколу слідчого експерименту від 14 жовтня 2020 рокуза участю свідка ОСОБА_7 , протоколу слідчого експерименту від 14 жовтня 2020 рокуза участю неповнолітнього свідка ОСОБА_14 , протоколу слідчого експерименту від 15 жовтня 2020 року за участю свідка ОСОБА_8 , протоколу слідчого експерименту від 15 жовтня 2020 року за участю свідка ОСОБА_27 , протоколу слідчого експерименту від 10 грудня 2020 року за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_13 , протоколу огляду місця події від 27 жовтня 2020 року, протоколу огляду місця події від 08 грудня  2020 року, протоколу слідчого експерименту від 05 листопада 2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_5 , висновку судово?медичного експерта № 103 від 08 жовтня 2020 року, додаткового висновку судово?медичного експерта № 5/103 від 24 жовтня 2020 року, додаткового висновку судово-медичного експерта № 6/5/103 від 10 листопада 2020 року, висновку комісійної судово-медичної експертизи № 170 від 24 листопада - 03 грудня 2020 року, висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи № 170 від 14 вересня - 26 вересня 2022 року, належність та допустимість яких сторона захисту в касаційній скарзі під сумнів не ставить.
Подію кримінального провадження, зокрема механізм спричинення тілесних ушкоджень, суд встановив на підставі, серед іншого, протоколів слідчих експериментів, проведених зі свідками та обвинуваченим, а також висновків експертів.
За висновком судово-медичного експерта № 103 від 08 жовтня 2020 року на тілі ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження: синець потиличної області зліва; перелом потиличної та скроневої кісток зліва; травматичний крововилив під тверду мозкову оболонку лівої півкулі головного мозку; забита рана верхньої губи справа.
Забита рана верхньої губи справа могла утворитись від дії тупого предмету, чим міг бути кулак людини, а синець потиличної області зліва, перелом потиличної та скроневої кісток зліва, травматичний крововилив під тверду мозкову оболонку лівої півкулі головного мозку могли утворитись від удару об тупі предмети, при подальшому падінні потерпілого з положення стоячи, в строк та за обставин, вказаних в постанові, і відносяться у сукупності до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя.
Між травмою та смертю потерпілого є прямий причинний зв`язок. Причиною смерті ОСОБА_6 стала закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток основи черепа, крововиливом під тверду мозкову оболонку лівої півкулі, що ускладнилась набряком головного мозку та легенів.
Відповідно до додаткового висновку судово-медичного експерта № 5/103 від 24 жовтня 2020 року на тілі ОСОБА_6 тілесні ушкодження на верхній та нижній губі зліва, синці на грудній поверхні спереду в області правої та лівої пахви, переломи 5,6 ребер ліворуч не малися. Діагноз: «набряк м`яких тканин в області 5, 6 ребер ліворуч по під паховим лініям» при оцінюванні ступеню тяжкості тілесних ушкоджень не враховувався, так як не підтверджений об`єктивними даними. Наявна на тілі ОСОБА_6 забита рана верхньої губи справа могла утворитися від одного удару кулаком. Наявні у потерпілого ОСОБА_6 тілесні ушкодження могли утворитись при обставинах, на які вказують свідки ОСОБА_28 , ОСОБА_8 , ОСОБА_27 , ОСОБА_14 під час проведення слідчих експериментів.
Відповідно до додаткового висновку судово-медичного експерту № 6/5/103 від 10 листопада 2020 року на тілі ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження: синець потиличної області зліва; перелом потиличної та скроневої кісток зліва; травматичний крововилив під тверду мозкову оболонку лівої півкулі головного мозку; забита рана верхньої губи справа.
Забита рана верхньої губи справа могла утворитися від дії тупого предмету, чим міг бути кулак руки людини, а синець потиличної області зліва, перелом потиличної та скроневої кісток зліва, травматичний крововилив під тверду мозкову оболонку лівої півкулі головного мозку - могли утворитись від удару об тупі предмети, при подальшому падінні потерпілого з положення стоячи, в строк та за обставин, вказаних в постанові, і відносяться в сукупності до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя.
Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 170 від 24 листопада -03 грудня 2020 року причиною настання смерті потерпілого є характер отриманої тяжкої черепно-мозкової травми з переломом склепіння та основи черепа та ушкодженням головного мозку. Враховуючи відсутність фактів про несвоєчасне надання медичної допомоги ОСОБА_6 , експертна комісія дійшла висновку, що гарантувати збереження його життя з отриманим ушкодженням головного мозку, не надавалось можливим.
Відповідно до висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи № 170 від 14 вересня - 26 вересня 2022 року на підставі вивчення доставлених матеріалів справи за фактом смерті ОСОБА_6 , даних додаткових методів дослідження, з урахуванням обставин справи причиною смерті ОСОБА_6 була закрита черепно-мозкова травма: переломи кісток склепіння та основи черепа, крововиливи під тверду мозкову оболонку лівої півкулі, геморагічні забої речовини головного мозку в правій скроневій частці, у лівій потиличній та скроневій частках, з дислокацією мозку вправо, пневмоцефалією, які під час травматичного процесу ускладнились набряком головного мозку.
Встановлені тілесні ушкодження спричинені від механічної дії - удару в ділянку обличчя справа - верхня губа справа, від якого виник перелом лівої скроневої кістки в ділянці сосцеподібного відростку з переломом стінок внутрішнього слухового проходу, кісткових стінок середнього вуха та комірок, що було причиною виникнення прискорення тіла, наступним падінням та ударом потиличною ділянкою голови зліва об тверде покриття. Вказаний механізм підтверджується наявністю зовнішніх тілесних ушкоджень, локалізацією та характером встановлених переломів кісток черепа, крововиливами під тверду оболонку та в речовину головного мозку (права скронева, ліва скронева та потилична ділянки мозку).
Встановлені тілесні ушкодження було оцінено як у сукупності, так як вони є складовими в розвитку закритої черепно-мозкової травми, так за критерієм небезпеки для життя відповідно до п.2.1.3. «б, в» Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Переломи кісток черепа виникли від не менш ніж двох травматично-ударних впливів, що діяли на основу черепа в ділянку лівої скроневої кістки (сосцеподібний відросток, стінки внутрішнього слухового проходу, кісткові стінки середнього вуха та комірок) та в ділянку потиличної кістки зліва.
Встановлена закрита черепно-мозкова травма виникла за умови двох травматичних впливів: перший на ділянку обличчя справа, можливо й при ударі кулаком руки, або іншим предметом, що має аналогічні травматичні властивості; надання тілу прискорення, падіння та удар з контактуванням потиличною ділянкою голови зліва з твердим покриттям (асфальтована поверхня) - другий травматичний вплив.
Від удару в ділянку обличчя справа (верхня губа справа) виник перелом лівої скроневої кістки в ділянці сосцеподібного відростку з переломом стінок внутрішнього слухового проходу, кісткових стінок середнього вуха та комірок, що було причиною виникнення прискорення тіла, наступним падінням та ударом потиличною ділянкою голови зліва об тверде покриття.
Комісія прийшла до висновку, що первинно виник перелом лівої скроневої кістки від удару тупого твердого предмету, яким могла бути рука, в ділянку обличчя справа; вторинно - перелом потиличної кістки зліва від удару потиличною ділянкою голови зліва об тверде покриття ґрунту.
Встановлені тілесні ушкодження є складовими в розвитку закритої черепно-мозкової травми, яка і стала причиною смерті потерпілого.
На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що обвинувачений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом. У такому випадку він має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, - умисне заподіяння тяжких ушкоджень. Щодо смерті потерпілого, суд встановив необережну форму вини, бо хоча він і не бажав її настання, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його протиправних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
З долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що під час перегляду вироку суду першої інстанції вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано, він дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій засудженого, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін. 
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв рішення.
Так, перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд спростував їх, обґрунтувавши своє рішення на підставі перевірки дотримання місцевим судом правил оцінки сукупності доказів, досліджених під час судового слідства. 
Суд апеляційної інстанції перевірив правильність обґрунтування судом першої інстанції наявності в діях засудженого умислу на спричинення потерпілому тілесного ушкодження на підставі показань свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , висновку експертизи № 170 від 14 вересня - 26 вересня 2022 року, обґрунтовано погодився з ними, дійшов переконання у правильності кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК, з огляду на що спростував відповідні доводи апеляційних скарг сторони захисту.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та доходить переконання, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Доводи касаційної скарги захисника щодо необґрунтованої зміни прокурором обвинувачення колегія суддів вважає такими, що не засновані на положеннях кримінального процесуального закону. 
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відноситься, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Визначення обсягу обвинувачення за чинним КПК є прерогативою саме сторони обвинувачення. В касаційній скарзі не йдеться про недотримання процесуального порядку зміни обвинувачення в суді під час судового провадження, про будь-які порушення прав обвинуваченого, як то права на захист у зв`язку зі зміною обвинувачення або про не відкриття стороні захисту доказів, на підставі яких обвинувачення було змінено. Тобто прокурор змінив обвинувачення в межах наданих йому повноважень, при цьому захисник не навела жодних аргументів щодо того, як така зміна порушила права її підзахисного.
Більш того, твердження захисника про зміну обвинувачення без встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення спростовується її ж твердженням про зміну обвинувачення на підставі висновків повторної комісійної судово-медичної експертизи № 170, якою встановлено інший механізм спричинення тілесних ушкоджень ніж той, який було встановлено попередніми експертизами.
Що стосується висновків судів попередніх інстанцій щодо правильності кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК, то колегія суддів виходить з такого.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до злочинів із похідними наслідками, де тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у необхідному причинному зв`язку із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Особливістю необхідного причинного зв`язку в злочині, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК, є його розвиток від суспільно небезпечного діяння до наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження (проміжного) і далі до наслідку у виді смерті потерпілого (похідного). Як і будь-який необхідний причинний зв`язок, він відображає закономірності розвитку негативних (відносно охоронюваних відносин) властивостей діяння, яке містить реальну можливість настання інкримінованих наслідків.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, необхідно виходити з того, що ознаками його суб`єктивної сторони є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, який може бути як прямим, так і евентуальним. Питання про умисел винного або відсутність такого умислу необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Діяння, інкриміноване ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК, з урахуванням характеру та об`єктивно-предметних умов його вчинення, не тільки містить реальну загрозу, а і спричинило суспільно небезпечні наслідки, які не є результатом випадкового перетинання причинно-наслідкових ланцюжків із діяннями інших осіб чи випадковими обставинами.
Доказування суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку його вчинення тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) таких елементів суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, як умисел щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережність щодо настання смерті потерпілого.
Попри те, що психічне ставлення до заподіяної смерті виявляється у формі необережності, інкримінований за ч. 2 ст. 121 КК злочин у цілому вважається вчиненим умисно. Найближча мета застосованого ОСОБА_5 насильства у виді тяжких тілесних ушкоджень, які для потерпілого були несподіваними (підступними), детерміновані характером, змістом і спрямованістю вчинених ним дій, сильним ударом кулаком руки в життєво важливий орган - голову (щелепу). Отже за встановленими судами обставинами відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення ОСОБА_5 до заподіяння ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження не має ознак умислу.
Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що засуджений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, отже кваліфікація його дій має бути здійснена з огляду на ті наслідки, які фактично були заподіяні потерпілому.
Доводи захисника в обґрунтування відсутності умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілому, про те, що засуджений, перед тим як покинути місце події, впевнився, що потерпілий живий, є також необґрунтованими. Такі дії засудженого жодним чином не впливають на кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК оскільки здійснені, за твердженням захисника, уже після вчинення суспільно небезпечного діяння, яке призвело до проміжного наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження та не пов`язані з похідним наслідком у виді смерті потерпілого.
Підстав вважати заподіяння смерті випадковим наслідком, коли особа не передбачала, не повинна була і за обставинами справи не могла їх передбачити, за змістом оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги також не вбачається.
Оскільки засуджений діяв з умислом на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, міг і повинен був передбачати можливість настання похідних наслідків у виді смерті, між його діями і наслідками встановлений необхідний причинний зв`язок, його дії вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121  КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Норма, яка визначає ознаки інкримінованого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК злочину, та норма, яка за ч. 1 ст. 119 цього Кодексу визначає ознаки необережного вбивства, співвідноситься між собою як суміжні, де в ч. 2 ст. 121 КК законодавець передбачив відповідальність за необережне заподіяння смерті, яка є похідним наслідком від тяжкого тілесного ушкодження, що і визначає специфіку цього кримінального правопорушення.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 , за змістом оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги захисника, судами першої та апеляційної інстанції допущено не було. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, на підставі приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 23 січня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                       ОСОБА_3