Постанова
Іменем України
 
28 вересня 2023 року
м. Київ
 
справа № 761/39145/20
провадження № 61-884св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Національної поліції у м. Києві, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Проскурін Володимир Геннадійович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року, ухваленого у складі судді Притули Н. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Ігнатченко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України, в якому просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України компенсацію у виді моральної шкоди у розмірі 435 000,00 грн за рахунок Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог Бюджетного кодексу України.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що під час розгляду Дарницьким районним судом міста Києва цивільної справи                                    № 02/2-6518/2011 він виявив факт внесення завідомо неправдивих відомостей та підробку офіційних документів працівниками землевпорядної організації. У зв`язку із зазначеним він звернувся до Дарницького районного управління Головного управління Національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 15 серпня 2013 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за № 12013110020009848 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Однак процесуальні слідчі дії не проводяться та підозру на даний час не оголошено.
ОСОБА_1 вважає, що внаслідок незаконних дій працівників слідчих органів, які не проводять ніяких слідчих дій, може бути зруйнованим будинок, в якому проживає його родина, що спричинить йому шкоди щонайменше як на 2 000 000,00 грн. 
Отже, такими бездіяльними та неправомірними діями органів досудового розслідування йому завдано моральної шкоди, яка виражається у його душевних хвилюваннях, необхідністю додаткових зусиль для організації життя, витратах часу на доказування своєї правоти.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на підтвердження обґрунтування моральної шкоди позивач не надав суду належних та допустимих доказів невідповідності рішення, дії чи бездіяльності відповідачів вимогам чинного законодавства України чи іншого нормативно-правового акта, тому не було надано докази факту заподіяння позивачу моральних страждань. 
Отже, суд позбавлений можливості встановити причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідачів та спричиненням шкоди позивачу, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що позивач на підтвердження обґрунтування моральної шкоди не надав суду належних та допустимих доказів факту заподіяння йому моральної шкоди саме невідповідними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів, тому відсутня можливість встановити причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідачів та спричиненням моральної шкоди позивачу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Проскурін В. Г., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Проскурін В. Г., мотивована тим, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки вона підлягала розгляду в порядку позовного провадження, на що не звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Крім того, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що судом першої інстанції помилково було віднесено справу до категорії малозначних справ.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
 
У лютому 2023 року Головне управління Національної поліції у м. Києві подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Відзив на касаційну скаргу від Державної казначейської служби України не надходив.
У березні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відповідь на відзив Головного управління Національної поліції у м. Києві на касаційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушеннями норм процесуального права, оскільки справу помилково віднесено до малозначних та розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
У лютому 2023 року заявник у встановлений судом строк усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції. 
 
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
15 серпня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 внесена інформація про кримінальне провадження № 12013110020009848 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, щодо факту підроблення акта встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (а. с. 9).
 
Відповідно до відповіді прокурора міста Києва від 03 липня 2015 року № 04/2/2-3945-15 на звернення ОСОБА_1 від 30 квітня 2015 року повідомлено, що слідчим відділом Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 15 серпня 2013 року № 12013110020009848 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України щодо можливості підроблення акта встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 в натурі від 20 липня 1994 року.
Вивченням матеріалів зазначеного провадження встановлено, що 23 січня 2014 року в Департаменті земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації вилучено оригінал акта встановлення істотних зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 20 липня 1994 року.
При цьому, в матеріалах кримінального провадження вказаний документ відсутній та встановити його місцезнаходження не надалось можливим.
У зв`язку з цим прокуратурою Дарницького району м. Києва 25 червня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 42015100020000104 за частиною першою статті 367 КК України службової недбалості працівників Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян (а. с. 12).
 
21 вересня 2016 року за заявою ОСОБА_1 про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесена інформація про кримінальне провадження №12016100020010683 та розпочате розслідування, що підтверджує лист Дарницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві від 03 жовтня 2016 року                                                               № 20320/125/48/03-2016 (а. с. 35).
 
16 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав до прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 м. Києва клопотання про проведення слідчих дій та встановлення розумного строку досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12013110020009848 (в порядку                               статей 28, 36, 56, 308 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)) (а. с. 23).
 
Відповідно до листа Київської місцевої прокуратури № 2 від 26 лютого 2020 року № 52-9848-13 ОСОБА_1 повідомлено, що слідчим відділом Дарницького управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснювалося досудове розслідування кримінального провадження № 12013110020009848 від 15 серпня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. 14 грудня 2019 року слідчим у вказаному провадженні прийнято рішення про закриття кримінального провадження відповідно до пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (а. с. 36).
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
 
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами.
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
 
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини цієї особи.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18) зазначено, що «свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував бездіяльністю слідчого прокуратури, вважаючи незаконними процесуальні рішення слідчого та прокурора прокуратури Харківської області з огляду на їх скасування слідчими суддями.
Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Такі процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.
Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача».
 
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 04 липня 2018 року у справі № 638/14260/16 (провадження                           № 61-11766св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 (провадження № 61-29382св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15 (провадження № 61-20721св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18 (провадження № 61-11350св19), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17 (провадження 61-40480св18), від 22 вересня 2021 року у справі № 686/14607/20 (провадження                        № 61-17741св20), від 19 жовтня 2022 року у справі № 554/8034/20 (провадження № 61-14781св21) та інших.
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
 
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».
 
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому діями чи бездіяльністю відповідачів моральної шкоди, а також відсутні докази на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між такими діями/бездіяльністю і завданою шкодою.
 
Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди відсутні.
 
Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги доводи касаційної скарги заявника про помилкове віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних та її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з огляду на таке.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України. 
 
Відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута            будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києві від 20 січня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
 
ОСОБА_1  не подавав до суду клопотань пророзгляд цієї справи у порядку загального позовного провадження.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки їх зроблено на основі правильного застосування судом положень статей 19, 274 ЦПК України.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                                  № 14-446цс18)).
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Проскурін Володимир Геннадійович, залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | Г. В. Коломієць      Б. І. Гулько     Д. Д. Луспеник