Номер провадження: 22-ц/813/6517/23 
Справа № 521/4526/15-ц
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2023 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/4526/15-ц
Номер провадження22-ц/813/6517/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Власенко С.І.,

учасники справи:
- заявник – державний виконавець Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стьопкіна К.Є.,
- боржник – ОСОБА_1 , 
- стягувач – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стьопкіної К.Є. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , за апеляційною скаргою адвоката Субботіної Людмили Валентинівни, діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Поліщук І.О. 24 травня 2016 року, про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, 

встановив:
2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року державний виконавець Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Стьопкіна К.Є. звернулася до суду з вищезазначеним поданням про тимчасове обмеження громадянина України ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.
Подання мотивоване тим, що на примусовому виконанні у Малиновського відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №521/4526/15-ц, виданого 13.10.2015 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини у сумі - 20 435,42 грн..
Зазначає, що державним виконавцем було здійснено ряд виконавчих дій, та відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», ст. 377-1 Цивільного процесуального кодексу України, просить задовольнити подання (Т. 1, а. с. 253 - 255).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, мотивування його висновків 

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2016 року задоволено вищевказане подання державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стьопкіної К.Є., погоджене з начальником Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дімогловим О.І., про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ).
Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу, шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання ним своїх зобов`язань за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси про стягнення грошової суми на користь ОСОБА_2 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, є об`єктивно наявним та доведеним, що підтверджується копіями документів, долучених до подання (Т. 1, а. с. 267 - 267 зворотна сторона).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Субботіна Л.В., діюча від імені ОСОБА_1 , просить скасувати вищевказану ухвалу суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала постановлена судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт вказує на те, що: 1) що вжиті обмежувальні заходи судом першої інстанції були передчасними. На даний час заборгованості не існує, але заборону у праві виїзду за межі України не скасовано. З роздруківки з сайту Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що виконавче провадження завершено. Разом з тим, державний виконавець не звертався до суду з поданням або самостійно не ухвалив постанову про скасування обмеження у праві виїзду за межі України; 2) апелянта не було повідомлено про прийняття оскаржуваної ухвали суду, оскільки копія ухвали йому не надсилалась; 3) тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України діючим законодавством передбачено не за наявність факту невиконання зобов`язання, а за ухилення від їх виконання. Жодних доказів чи переконливих аргументів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов`язань державним виконавцем не було надано (Т. 2, а. с. 36 - 38).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.06.2023 року апеляційну скаргу адвоката Субботіної Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24.05.2016 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 47 - 47 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом було подано заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.06.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Субботіної Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24.05.2016 року. Витребувано з Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 49156951, відкритого за виконавчим листом № 521/4526/15-ц, виданим 13.10.2015 року Малиновським районним судом м. Одеси по цивільній справі № 521/4526/15-ц за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини у розмірі - 20 435,42 грн. (Т. 2, а. с. 56 - 57).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.06.2023 року призначено справу до судового розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду(Т. 2, а. с. 63).
19.07.2023 року від Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №49156951 (Т. 1, а. с. 70 - 172).
13.09.2023 року від адвоката Субботіної Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. 
Адвокат Субботіна Л.В., діюча від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити. Ухвалу суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні подання.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Субботіної Л.В., діючої від імені ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.06.2015 року задоволено позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини у сумі - 20 435,42 грн.. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід держави у розмірі - 206,55 грн. (Т. 1, а. с. 161 - 164).
На виконанні Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції знаходилося виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №521/4526/15-ц, виданого 13.10.2015 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини у сумі - 20 435,42 грн..
З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що відповідно постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №49156951, державним виконавцем Малиновського ВДВС ОМУЮ було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №521/4526/15-ц, виданого 13.10.2015 року Малиновським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини у сумі - 20 435,42 грн..
В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було вжито наступні заходи примусового виконання рішень, що підтверджують повноту вчинення виконавчих дій, а саме: направлено запити до реєюстручих установ. Згідно даних з реєструючих установ за боржником: автотранспортних засобів не зареєстровано; земельних ділянок або дому за боржником не зареєстровано. Накладено арешт на все майно боржника з метою своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду. В результаті перевірки було встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 – відомості відсутні. Згідно довідки ДПІ України про джерела отримання доходів боржників фізичних осіб – інформація стосовно боржників – фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого сплаченого податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з їх податку в ДРФО відсутня; згідно довідки ПФУ про осіб – боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи – інформацію не знайдено; згідно довідки ДПСУ про номери відкритих рахунків у банках або інших фінансових установах боржниками – юридичними особами/або фізичними особами – підприємцями – платник податків з таким податковим номером чи серією та номером паспорту на обліку в органах ДПС не перебуває, згідно довідки ПФУ про осіб – боржників, які отримують пенсії – інформації не знайдено. Згідно довідки управління державтоінспекіції Центр №2 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси по боржнику відомості відсутні.
В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було здійснено вихід за адресою боржника, вказаною у виконавчому листі, а саме - АДРЕСА_1 , що підтверджується актом державного виконавця від 22.02.2016 року, з якого вбачається, що боржник не проживає за вказаною адресою, зі слів сусідів вже більше ніж 2 роки. Протягом перебування боржника за даною адресою сусіди неодноразово чули сварки зі сторони боржника на адресу стягувача.
Подання державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стьопкіної К.Є. погоджене з начальником Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Дімогловим О.І..
Постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Одеса) Горбенко М.О. від 16.09.2020 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №521/4526/15-ц, виданого 13.10.2015 року закінчено. (Т. 2, а.с. 166)

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення подання.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі 

Згідно статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (станом на 24.05.2016 року) , питання про тимчасове обмеження боржника – фізичної особи при виконанні судових рішень, вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.
Зокрема, п.18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на 24.05.2016 року) передбачено право державного виконавця звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань, накладених на нього рішенням.
Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.
Положенням ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та виїзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянину, який має паспорт, може бути відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання, якщо особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням-до виконання зобов`язань.
За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи чи керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка у відповідності до статті 9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод громадян», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» є частиною національного законодавства, передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом. При цьому, виконання будь – якого рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конституції про захист прав людини та основних свобод.
Відповідно до пункту 34 рішення Європейського суду з прав людини, ухваленому 07 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» рішення якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, може застосовуватись судами як джерело права: «суд знову наголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним, на шкоду будь – якій стороні. Важко уявити собі ситуацію, якби пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надано сторонам у спорі, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень».
Пунктом 8 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що на Державну прикордонну службу відповідно до визначених законом завдань покладається, зокрема, запобігання та недопущення в`їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом першим частини першої статті третьої Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Доводи апелянта про те, що дана справа була розглянута за його відсутності та судом не було направлено копію оскаржуваної ухвали апелянту, колегія суддів відхиляє, оскільки ч.2 статті 377-1 ЦПК України (станом на 24.05.2016 року) вбачається, що суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження боржника – фізичної особи при виконанні судових рішень, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.
Крім того, матеріали справи містять докази направлення рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення копії ухвали про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України на адресу ОСОБА_1 , вказане поштове повідомлення повернулося до суду з відміткою поштового відділення - «адресат вибув» (Т. 1, а. с. 268 б).
Доводи апелянта прое, що суд першої інстанції дійшов до безпідставного висновку про ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду колегія суддів також відхиляє, з огляду на наступне.
Колегія суддів звертає увагу, що станом на травень 2016 року ОСОБА_1 жодного разу не намагався виконати рішення суду або вчинити інші дії спрямовані на добровільне (самостійне) виконання рішення суду. 
Саме невиконання боржником рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.10.2015 року по справі №521/4526/15-ц призвело до відкриття виконавчого провадження щодо його примусового виконання та вжиття до боржника заходів примусового виконання рішень,
передбачених Законом України «Про виконавче провадження». 
Факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, станом на момент винесення оскаржуваної ухвали є об`єктивно наявним та доведеним, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. 
За приписами статті 129 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до
виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом
порядку. 
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних, адміністративних, господарських
справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій
доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод. 
Невиконання боржником судового рішення, яке набрало законної сили, порушує
положення статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України, статті 4-9 ГПК
України, інших нормативно-правових актів України, суперечить практиці Європейського
суду з прав людини у справах проти України щодо тривалого невиконання рішень
національних судів та відсутність ефективних національних засобів юридичного захисту
в розумінні статей 6 та 13 Конвенції та стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції. 
Право на суд, захищене пунктом І статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби
національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові
судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ
до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому
необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити
Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні
рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона
володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог
Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади
контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та
своєчасному виконанню (рішення Суду у справі Савіцький проти України, по. 38773/05,
від 26.07.2012). 
Пункт 1 статті 6 Конвенції, серед іншого, захищає виконання остаточних
судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися
невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не
можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава
зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за
законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається
обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати
остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього
її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті І статті 6
Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадженнявимагає оперативності (рішення Суду у справі Глоба проти України, по. 15729/07, від 05.07.2012). 
Посилання апелянта на те, що на даний час боржником виконано вимоги виконавчого листа та закрито виконавче провадження з примусового виконання рішення по справі №521/4526/15-ц, не свідчить про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 24.05.2016 року.
Відповідно до постанови державного виконавця від 16.09.2020 року про закриття виконавчого провадження, боржником виконано вимоги виконавчого документу. Однак, боржником виконано рішення суду лише у 2020 році, тобто на момент винесення оскаржуваної ухвали суду від 24.05.2016 року ОСОБА_1 не було виконано зобов`язання зі сплати додаткових витрат на утримання дитини відповідно до рішення суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду.
Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Таким чином, вищевказані доводи апелянта не мають наслідком скасування ухвали суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Субботіної Людмили Валентинівни, діючої від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є справедливою, законною та обґрунтованою. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Субботіної Людмили Валентинівни, діючої від імені ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 31 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України після її перегляду в апеляційному порядку оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Субботіної Людмили Валентинівни, діючої від імені ОСОБА_1 , – залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24 травня 2016 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2023 року. 

Головуючий суддя:                                         А. П. Заїкін

Судді:                                                         С. О. Погорєлова                                                                                                 
О. М. Таварткіладзе