ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1324/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 707/1419/23 Категорія: 310020000 	Суходольський О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 серпня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого                                Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                                        Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач –   ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – відповідач ОСОБА_2 

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 червня 2023 року, постановлене під головуванням судді Суходольського О.М. у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області 21.06.2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в :

       04.05.2023 року  ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина та на свою користь як дружини, з якою проживає дитина, до досягнення нею трьох років. 
       Позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.08.2021 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 1437. 
       В шлюбі у сторін народився син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Шлюб між сторонами розірваний за позовом відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28.02.2023 року у справі № 707/333/23. 
       Позивач вказує у позові, що дитина зареєстрована разом із відповідачем ОСОБА_2 , за місцем реєстрації батька, але фактично їх малолітній син проживає разом з мамою, позивачем ОСОБА_1 , за місцем реєстрації матері, що підтверджується даними довідки Виконавчого комітету Будищенської сільської ради Черкаського району від 07.04.2023 року за № 105. Спір між батьками про місце проживання дитини відсутній, син буде проживати з позивачем. 
       Позивач ОСОБА_1 посилається у позові, що відповідач після розлучення надсилає кошти на утримання дитини, але вона має підстави вважати, що ОСОБА_2 в подальшому, в добровільному порядку може ухилятися від матеріального утримання дитини, та систематично сплачувати аліменти на утримання сина. 
        ОСОБА_1 вказує, що відповідач ОСОБА_2 , на час подання даного позову, працює лікарем-хірургом у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Звенигородської міської ради Звенигородського району Черкаської області.
       У зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_2 просить суд стягувати з ОСОБА_2 аліменти на її користь на утримання малолітнього сина в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на її користь в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) для дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років.
       Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 червня 2023 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого у АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої в АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу (заробітку), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03 травня 2023 року і до досягнення повноліття дитини.
       Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого у АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої в АДРЕСА_2 ) аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини його заробітку щомісячно, починаючи з 03 травня 2023 року і до досягнення трьохрічного віку дитиною, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       В решті позовних вимог відмовлено.
       Рішення допущено до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що судом першої інстанції не було взято до уваги реальні фінансові можливості відповідача, а також те, що він є інвалідом.
       В апеляційній скарзі звертається увага на те, що скаржник не має змоги надавати матеріальну допомогу ОСОБА_1 , оскільки крім аліментів на дитину, йому необхідно сплачувати кошти за оренду житла, постійно купувати собі ліки, так як без постійного лікування він не може працювати. ОСОБА_2 змушений допомагати батькові, який є інвалідом. Однак, суд першої інстанції дані обставини не прийняв до уваги та в оскаржуваному рішенні взагалі не надав оцінку даним доводам відповідача.
       Скаржник вказує, що суд першої інстанції прийняв до уваги додаткові пояснення позивача, які фактично є відповіддю на відзив, та не надав змоги відповідачу всупереч нормам ст. 199 ЦПК України подати заперечення.
       Позивач не надала суду жодного доказу того, що її доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, а судом даний факт до уваги взято не було, посилається скаржник.
        ОСОБА_2 вважає, що заявлений позивачем ОСОБА_1 розмір аліментів на її утримання разом із аліментами на утримання дитини зробить неможливим його лікування, що в подальшому, призведе до неможливості працювати та орендувати житло.
       В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що він добровільно сплачував аліменти на утримання сина та, що необхідною умовою утримання матері неповнолітньої дитини, з якою проживає дитина, є можливість чоловіка надавати таку матеріальну допомогу.
       Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, скаржник  ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 в розмірі 1/6 частини його заробітку до досягнення трьохрічного віку дитиною та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
02 серпня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від позивача  ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
       В обґрунтування доводів відзиву позивачем вказується, що спір між батьками про місце проживання дитини відсутній, син проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та позивач не має наміру перешкоджати батькові у здійсненні його прав та обов`язків щодо їхньої дитини.
       Позивач ОСОБА_1 зазначає, що їхній син перебуває на грудному вигодовуванні, постійно потребує її догляду, тому працювати та заробляти на своє та сина утримання вона не має змоги.
        Враховуючи наведене у відзиві на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі  сторін.
       Приймаючи до уваги, що скаржник ОСОБА_2 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 до досягнення їхньою спільною дитиною трьохрічного віку та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 до досягнення їхньою спільною дитиною трьохрічного віку.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, приймаючи до уваги роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року про те, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
       Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання позивача ОСОБА_1  до досягнення їхньої спільної дитини трьох річного вікувідповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності. В іншій частині щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини відповідач рішення суду не оскаржує.
       Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини на користь позивача в розмірі 1/4 частини з всіх видів доходів відповідача, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог в цій частині, вказавши, що малолітній син,  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні, а тому дитина потребує матеріальної допомоги з боку батька.При цьому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач має змогу сплачувати таку допомогу на дитину.
       Суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання дружини до трьох років в розмірі 1/6 частини з всіх видів доходів відповідача, щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, до ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказавши, що судом не встановлено виконання обов`язків по утриманню дружини, з якою проживає дитина до виповнення дитині трьох років. Тому районний суд дійшов висновку, що право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача коштів на утримання дружини в розмірі 1/6 частини заробітку відповідача щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. Доводи відповідача суд визнав необґрунтованими. 
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , 12.08.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1437.
       Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28 лютого 2023 року шлюб між  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 12.08.2021 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1437 – розірвано.
       Відповідно даних свідоцтва про народження дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 є батьком, а ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 .
       Згідно витягу № 104, виданого Виконавчим комітетом Будищенської сільської ради, Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
        Відповідно даних довідки № 105 від 07.04.2023 року, виданої Виконавчим комітетом Будищенської сільської ради, Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 . Дитина перебуває на повному утриманні матері.
       Із витягу з наказу № 62-В від 12.04.2022 року КНП «Черкаська обласна лікарня Черкаської обласної ради» вбачається, що ОСОБА_1 , сестрі медичній стаціонару (палатній) хірургічного відділення, надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13.04.2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       Згідно наданих відповідачем копій платіжних квитанцій від 03.09.2022 року, 15.09.2022 року, 03.10.2022 року, 03.11.2022 року, 28.11.2022 року, 03.12.2022 року, 03.01.2023 року, 03.02.2023 року, 15.03.2023 року ОСОБА_2 здійснював грошові перекази на ім`я ОСОБА_1 , вказуючи за це є сплата аліментів на дитину ( а. с. 46-48).
       Матеріали справи не містять доказів щодо надання коштів відповідачем на утримання дружини, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку добровільно. 
       Відповідач в суді першої інстанції визнав частково позовні вимоги та просив визначити розмір аліментів на утримання сина в розмірі 1/ 6 частини його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а у задоволення вимог про стягнення коштів на утримання дружини, з якою проживає син, до трьох років - відмовити.
       Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
       Відповідно до частин другої та четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання, незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
       Згідно до статті 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.
       За правилами частини першої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.
       Відповідно до статті 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначення розміру аліментів на одного з подружжя, затверджується Кабінетом Міністрів України (Постанова КМУ від 26 лютого 1993 року № 146).
       Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
       Аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.
       Як було встановлено судом, відповідач є батьком малолітнього сина, який проживає разом із матір`ю, даний факт не заперечується сторонами, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому вона потребує матеріальної допомоги від відповідача, що у свою чергу, є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України.
       Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, посилається на скрутне матеріальне становище, щомісячну сплату оренди житла та аліментів на утримання сина, необхідність постійного лікування та необхідність допомагати батькові, що не дає підстав дійти висновку, що він не має змоги надавати кошти на утримання дружини, яка доглядає сина до трьох років. Так, відповідач є інвалідом 3 групи, але працює лікарем, тому отримує заробітну плату щомісячно, що вбачається із матеріалів справи та наявних доказів, наданих сторонами.
       Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
       Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
       Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не підтверджено належними та допустимими доказами неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення дитиною трьохрічного віку.
       Так, відповідач працює лікарем у КНП «Звенигородська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Звенигородської міської ради Звенигородського району Черкаської області, а тому має постійний дохід, отримуючи заробітну плату.
       Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач утримує свого батька та здійснює будь-які матеріальні витрати з метою надання йому допомоги, а також здійснює будь-які витрати зі сплати оренди житла.
       Дійсно, відповідач ОСОБА_2 є інвалідом III групи відповідно до довідки до Акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 346255, але матеріали справи не містять будь-яких доказів, що у зв`язку з даною обставиною відповідач несе такі матеріальні витрати на лікування, які виключають можливість ним надавати матеріальну допомогу на утримання позивача до досягнення дитиною трьох річного віку, оскільки позивач не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.
       За таких встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідач має змогу сплачувати кошти на утримання позивача, з якою проживає дитина, у розмірі 1/6 частини від його заробітку щомісячно і до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
       Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
       З вище викладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення в частині стягнення аліментів на утримання позивача               ОСОБА_1  до досягнення їхньої спільної дитини трьохрічного вікудопущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині згідно доводів та вимог апеляційної скарги  ОСОБА_2 .
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
                 Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
       Виходячи з вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Судові витрати слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
       Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 червня 2023 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

       Головуючий                                                                        Л.В. Нерушак

       Судді                                                                                В.Г. Бородійчук

       Л.І. Василенко