ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3835/23 Справа № 183/3958/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
за участю секретарів судового засідання Шавкун Л.О., Усик А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Донець Сергій Олександрович, на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2022 року в цивільній справі номер 183/3958/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, третя особа – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визначення місця проживання дітей, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 липня 2010 року між сторонами був зареєстрований шлюб, в шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Шлюб між сторонами було розірвано за ініціативи позивача рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року.
Після розірвання шлюбу між подружжям було узгоджене питання щодо проживання малолітніх дітей з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі наказу Новомосковського міськрайонного суду від 15.08.2018 року на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на отримання обох дітей в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку.
Між тим, 27 червня 2019 року ОСОБА_1 змінила разом із дітьми місце проживання, почала орендувати інше житло, останнє відоме для позивача місце проживання його дітей було розташоване в АДРЕСА_2 .
Позивач зазначає, що деякий час доньки проживали з матір`ю, проте у зв`язку із недбалим виконанням материнських обов`язків позивач вимушений був забрати неповнолітніх дітей до себе.
29 червня 2020 року ОСОБА_1 запропонувала позивачеві забрати меншу доньку ОСОБА_5 до себе на тиждень, на що він погодився, та 03 липня 2020 року повернув доньку до матері. В цей же день він забрав їх старшу доньку ОСОБА_6 задля того, щоб відвести дитину до центру для аутистів «Дитинство за гранню лінія життя» в м. Дніпро, а коли повернувся до помешкання відповідачки в АДРЕСА_2 , то її забрала старша донька відповідачки від першого 
шлюбу – ОСОБА_7 .
08 липня 2020 року ОСОБА_4 повідомила свого батька про те, що їх мама залишила їх на ОСОБА_8 , яка на той час була неповнолітньою, і вже деякий час вони нічого не їли. Не дочекавшись від ОСОБА_9 чіткої відповіді про місцезнаходження матері своїх дітей, він змушений був забрати їх до себе. 
В період з 09.07.2020 року по 13.07.2020 року він разом з дітьми перебував на відпочинку на Азовському морі. О 12.00 годині 13 липня 2020 року – знову повернув дітей ОСОБА_10 , яка запевняла його, що матір вдома та чекає дітей.
Між тим, 14 липня 2020 року в телефонній розмові ОСОБА_7 повідомила, що мати ОСОБА_1 взагалі відсутня на території Дніпропетровської області та повернеться лише 20 липня 2020 року, ОСОБА_7 , будучи неповнолітньою, сама здійснювала протягом цього часу догляд за дітьми, одна з яких, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має розлад аутистичного спектру, у зв`язку з чим потребує як постійного медичного нагляду та лікування, так і постійної сторонньої допомоги і контролю.
Таким чином, починаючи з 15 липня 2020 року позивач забрав дітей до себе, з того часу вони проживають з ним.
Про обставини, викладені вище позивач повідомив правоохоронні органи, а також органи опіки та піклування.
В свою чергу, позивач зазначає, що він має можливість повністю опікуватися потребами хворої доньки, забезпечити їй гідне та належне лікування, а молодшій донці, - належний рівень життя та належне виховання, тому просить визначити місце проживання дітей разом з ним, та вважає, що спільне проживання дітей з матір`ю суперечитиме інтересам самих дітей.
ОСОБА_1 просив суд визначити з ним місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визначення місця проживання дітей, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з жовтня 2016 року вони з відповідачем припинили сімейно-шлюбні відносини. Після припинення шлюбу діти за домовленістю сторін проживали з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . 
У червні 2019 року після повернення разом з дітьми з відпочинку, вона не змогла попасти до своєї оселі через заміну замків колишнім чоловіком, у зв`язку з чим була вимушена винайняти житло для себе та дітей.
Позивачка за зустрічним позовом наголошує на тому, що батько дітей самоправно змінив їх місце проживання, які тривалий час проживали із матір`ю, скориставшись тим, що вона на деякий час виїжджала за кордон по робочих питаннях.
ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю за місцем її проживання.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, про визначення місця проживання дитини - задоволено.
Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з матір`ю - відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Донець Сергій Олександрович, подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2022 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги позивача за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі, визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю за місцем її проживання, судові витрати покласти на відповідача.
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права.
Судом першої інстанції проігнорована думка малолітньої дитини ОСОБА_4 , оскільки до матеріалів справи долучений висновок від 22.02.2021 року щодо психологічного стану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з зазначеним висновком у ОСОБА_4 прив`язаність до матері, крім того матір більш спокійна, не тривожна, притримується у вихованні дітей авторитетного стилю виховання. Батько навпаки: імпульсивний, у нього виникають перепади настрою, у вихованні дітей наближений до авторитарного стилю виховання.
Судом не надано оцінку висновку органу опіки та піклування, не з`ясовано достовірність інформації відображеної у висновку та найголовніше, що спонукало орган опіки винести рішення протилежне побажань дитини.
Судом було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судово-психологічної експертизи, проте експертиза не була проведена через небажання ОСОБА_2 приймати в ній участь та забезпечити можливість експерта поспілкуватись з ОСОБА_11 .
Судом першої інстанції не надано оцінку матеріального забезпечення кожного з подружжя. Позивач за 2020 рік офіційно задекларував 57500,00 грн, а відповідачка за півроку – 664746,61 грн, що явно свідчить, що прожити на 57500,00 грн одному дорослому та двом малолітнім дітям, одна з яких має певні фізіологічні особливості розвитку, відповідно потребує більшої уваги та матеріального забезпечення, викликає певну занепокоєність у матеріально-комфортному проживанні дітей, виходячи з їх потреб.
Матеріали справи свідчать, що діти тягнуться до матері, і це взаємно; у матері є матеріальна можливість забезпечити належний рівень життя і розвитку дітей; батько вчиняв та продовжує вчиняти перешкоди матері у спілкуванні з дітьми, в т.ч. і шляхом відібрання спільних сумісних об`єктів рухомого і нерухомого майна подружжя на свою користь.
Письмові докази долучені до матеріалів справи та показання свідків свідчать, що ОСОБА_2 , як під час шлюбу та вже і після розлучення подружжя, неодноразово застосовував в присутності дітей та третіх осіб фізичне насильство до своєї дружини. Судом не надано оцінки даному факту.
Від ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Донець С.О. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги відповідачки, у задоволенні позовних вимог позивача – відмовити. 
Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Олійник О.А. апеляційну скаргу не визнали, вважали її безпідставною, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Третя особа в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України (а.с. 215).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю третьої особи.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення 
суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 03 липня 2010 по 05 листопада 2016 року перебували у шлюбі, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 та рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року у справі № 183/5494/16 (а.с. 11, 12-13).
Сторони являються батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08.01.2014 року та НОМЕР_3 від 20.10.2015 року, виданих відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 14, 15).
Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить відмітка про реєстрацію у паспорті (а.с. 7).
Відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , діти зареєстровані за місцем реєстрації матері відповідно до довідки №428 від 04.02.2021 року (а.с. 73)
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з листопада 2019 року відвідує реабілітаційний центр для дітей аутистів в м. Дніпро (а.с. 42)
З довідки від 25 лютого 2021 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із вересня 2019 року відвідує студію танцю «Арабеск» в м. Новомосковськ. На заняття дитина приходить виключно в супроводі батька ОСОБА_2 , який відвідує всі батьківські збори та вносить плату за гурток (а.с. 93).
Позивач ОСОБА_2 займається індивідуальною адвокатською діяльністю, позитивно характеризується за місцем проживання, долучено декларацію про його майновий стан та доходи (а.с. 95, 96, 97-97зв.).
ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, за місцем проживання характеризується позитивно, долучено податкову декларацію платника єдиного податку – фізичної особи підприємця (а.с. 66, 67, 112, 69-69зв.). 
До матеріалів справи долучено висновок Новомосковського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді щодо психологічного стану ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 107-109).
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, провівши 10 березня 2020 року засідання комісії з питань захисту прав дітей, дійшов до висновку про можливість визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 . Наведений висновок свідчить про те, що з листопада 2020 року доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 постійно проживають разом з батьком, діти виховуються у доброзичливій атмосфері, батько забезпечує їх всім необхідним для повноцінного життя та розвитку. ОСОБА_2 матеріально забезпечений, має житло, в якому створені всі умови для проживання дітей (а.с. 101-104). 
Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої 
інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки визначення місця 
проживання дітей за місцем проживання батька, у даній конкретній ситуації, відповідає інтересам самих дітей.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. 
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (справа «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року).
У зазначених справах Європейський суд з прав людини не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.
Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Апеляційний суд враховує, відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України, правовий висновок, 
висловлений Великою Палатою Верховного Суду у справі №61-327цс18 у постанові від 17 жовтня 
2018 року щодо застосування статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 03 липня 2010 по 05 листопада 2016 року перебували у шлюбі. 
Сторони являються батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи аутистичний розлад, починаючи з листопада 2019 року відвідує реабілітаційний центр для дітей аутистів в м. Дніпро «Дитинство за гранню – лінія життя». 
З довідки від 25 лютого 2021 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із вересня 2019 року відвідує студію танцю «Арабеск» в м. Новомосковськ. На заняття дитина приходить виключно в супроводі батька ОСОБА_2 , який відвідує всі батьківські збори та вносить плату за гурток.
Позивач ОСОБА_2 займається індивідуальною адвокатською діяльністю, позитивно характеризується за місцем проживання. 
ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, за місцем проживання характеризується позитивно. 
Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, провівши 10 березня 2020 року засідання комісії з питань захисту прав дітей, дійшов до висновку про можливість визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 . Наведений висновок свідчить про те, що з листопада 2020 року доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 постійно проживають разом з батьком, діти виховуються у доброзичливій атмосфері, батько забезпечує їх всім необхідним для повноцінного життя та розвитку. ОСОБА_2 матеріально забезпечений, має житло, в якому створені всі умови для проживання дітей
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, правильно виходив з обставин, які мають відповідати забезпеченню якнайкращих інтересів дітей, враховуючи при цьому психологічний стан дітей, баланс між інтересами дітей, правами батьків на їх виховання та обов`язком батьків діяти лише в їх інтересах. 
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному конкретному випадку матір дітей безумовно відіграє важливу роль у їх житті, однак в ситуації, що склалася між батьками після припинення сімейно-шлюбних відносин, батько дітей зайняв більш активну позицію, безпосередньо направлену на забезпечення якнайкращих інтересів дітей, виховання останніх в сім`ї батька спрямоване на розвиток особистості самих дітей, де батько вживає всіх заходів до свідомого життя дівчат у суспільстві, особливо Уляни, яка має розлад аутистичного спектру. 
З огляду на зазначене вище, доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо фінансового становища батька, неправильного дослідження доказів та відсутність, на думку апелянта, оцінки висновку органу опіки та піклування, є безпідставними, оскільки не можуть бути вирішальними під час розгляду справи, це є другорядними поряд із забезпеченням інтересів дітей. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи з цього приводу зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, також були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні 
функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Донець Сергій Олександрович, залишити без задоволення, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:

Повне судове рішення складено 21 серпня 2023 року.
Суддя: