Постанова
Іменем України                                 
 
05 липня 2023 року
м. Київ
справа № 607/25744/18
провадження № 61-1741св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),                 Стрільчука В. А., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду        від 26 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О.,       Шевчук Г. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 січня 2003 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) уклали договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 55 000,00 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США на момент укладення договору, а позичальник зобов`язався повернути таку суму коштів у строк                               до 01 грудня 2018 року.
20 січня 2003 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1 375 000,00 грн, що еквівалентно                                  250 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути таку суму коштів у строк до 01 грудня 2018 року.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики в останнього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 2 603 332,88 грн, яка складається з: 278 242,46 грн - основної суми боргу (10 000 доларів США відповідно до курсу НБУ на момент звернення з позовом до суду), 2 309 412,42 грн - пені за прострочення повернення коштів; 3 796,29 грн - 3 % річних за користування коштами та 11 881,71 грн -  інфляційних втрат.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики востаннього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 65 083 322,08 грн,  яка складається з: 6 956 061,50 грн - основної суми боргу (250 000 доларів США відповідно до курсу НБУ на момент звернення з позовом до суду), 57 735 310,45 грн - пені за прострочення повернення коштів, 94 907,36 грн - 3 % річних за користування коштами та 297 042,77 - інфляційних втрат.
Виходячи з наведеного, позивач, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути на свою користь із ОСОБА_3 2 603 332,88 грн, а із ОСОБА_2                65 083 322,08 грн боргу за відповідними договорами позики.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 278 242,46 грн заборгованості за договором позики, 139 121 грн - пені за прострочення повернення грошових коштів та 3 796,29 грн - 3 % річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, а разом - 421 159,75 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 956 061,50 грн - заборгованості за договором позики, 3 478 030 грн - пені та 94 907,36 грн - 3 % річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, а разом - 10 528 998 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 20 січня 2003 року між сторонами  укладено договори позики коштів, що підтверджується підписаними сторонами договорами позики та розпискою про отримання відповідачами коштів. Внаслідок невиконання відповідачами взятих на себе зобов`язань позовні вимоги про стягнення суми позики, пені та 3% річних підлягають до задоволення. Враховуючи те, що розмір розрахованої пені більш ніж у 9 разів перевищував суму простроченого зобов`язання суд вважав за можливе зменшити розмір пені до 50 % від суми простроченої заборгованості.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку                          ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу                 ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 липня 2020 року в частині стягнення із ОСОБА_2 коштів за договором позики, пені,  3 % річних, судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики від 20 січня 2003 року, пені та 3 % річних відмовлено. 
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено договору позики від 20 січня 2003 року, оскільки, як підтверджується проведеними у справі судово-технічними експертизами, підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Позичальник» договору позики від 20 січня 2003 року та в графі « ОСОБА_2 » у розписці від 20 січня 2003 року виконаний на чистому аркуші паперу, ще до друкування тексту договору позики та тексту розписки відповідно. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
02 лютого 2023 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся до  Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статей 110, 113, 242 та 243 ЦПК України.
Також заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що в ухваленні судового рішення брала участь суддя, якій було заявлено відвід; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 2 частини першої, пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Заявник зазначає, що 26 грудня 2022 року о 9.18 год позивачем подано до апеляційного суду заяву про відвід головуючої у справі Бершадської Г. В., проте така заява не була розглянута, а суд апеляційної інстанції цього ж дня ухвалив рішення у справі. 
Апеляційний суд необґрунтовано відхилив подане позивачем клопотання                              від 02 серпня 2022 року про визнання необґрунтованим висновку експерта                              від 01 червня 2022 року та призначення повторної експертизи. 
Постанова апеляційного суду ухвалена на підставі висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 01 червня 2022 року, що є недопустимим доказом, оскільки складений із порушенням порядку, встановленого ЦПК України та Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України                             від 01 жовтня 1998 року за № 53/5.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу
У травні 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу,  в якому просив її залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
 
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Провадження в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У квітні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
У квітні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про долучення нових доказів, зокрема висновку експерта від 30 березня 2023 року, за результатами проведення судової технічної експертизи.
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з клопотанням про розгляд справи за його участю.
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2023 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю відмовлено, справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про долучення доказів до матеріалів справи № 607/25744/18.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, за договором позики від 20 січня 2003 року ОСОБА_1 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_3 (позичальник) грошові кошти в сумі 55 000,00 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США. Позика надана готівкою, отримання позики підтверджується розпискою (розділ І).
Позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у повному обсязі своєчасно у строк до 01 грудня 2018 року за курсом іноземної валюти (долари США) до гривні на день платежу. Позика вважається повернутою в момент передавання у готівковій формі позикодавцеві грошової суми, що позичалась, у повному обсязі (розділ ІІ договору).
Позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання та не повернув позику у визначений розділом ІІ цього договору строк, зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого курсу іноземної валюти (долари США) до гривні на день платежу, а також пеню (неустойку) в розмірі п`яти відсотків (процентів) від суми отриманих у борг (позики) коштів за кожен день прострочення платежу, за весь час прострочення, яка нараховується від дня, коли позика в повному обсязі мала бути повернута, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві (розділ ІІІ).
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання взятих на себе зобов`язань сторонами (розділ ІV). Договір підписаний позикодавцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
20 січня 2003 року ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики, за яким позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 1 375 000,00 грн, що еквівалентно                                250 000 доларів США на момент позики. Позика надається готівкою, отримання позики підтверджується розпискою (розділ І договору).
Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в повному обсязі своєчасно в строк до 01 грудня 2018 року за курсом іноземної валюти (долари США) до гривні на день платежу. Позика вважається повернутою в момент передавання у готівковій формі позикодавцеві грошової суми, що позичалась, у повному обсязі (розділ ІІ договору).
Позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання та не повернув позику у визначений розділом ІІ цього договору строк, зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого курсу іноземної валюти (долари США) до гривні на день платежу, а також пеню (неустойку) в розмірі п`яти відсотків (процентів) від суми отриманих у борг (позики) коштів за кожен день прострочення платежу, за весь час прострочення, яка нараховується від дня, коли позика в повному обсязі мала бути повернута, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві (розділ ІІІ).
Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання взятих на себе зобов`язань сторонами (розділ ІV). Договір підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Розпискою від 20 січня 2003 року ОСОБА_3 підтвердив, що отримав у борг у ОСОБА_1 55 000,00 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США, а                ОСОБА_2   підтвердив, що отримав у борг у ОСОБА_1 1 375 000,00 грн, що еквівалентно 250 000 доларів США. Вказані кошти позичальники зобов`язалися повернути до 01 грудня 2018 року. У випадку неповернення боргу позичальники зобов`язалися виплатити пеню в розмірі п`ять відсотків від суми боргу за кожен день прострочення платежу. Розписка підписана свідком ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
22 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 та         ОСОБА_3 з проханням повернути борг відповідно до договорів позики                     від 20 січня 2003 року та розписки від 20 січня 2003 року.
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 стверджував, що договору позики не підписував і не укладав, коштів від ОСОБА_1 не отримував.
За висновком експертного дослідження від 15 березня 2019 року № 1.1.01/19, проведеного Рівненським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України за заявою ОСОБА_1 , підпис від імені ОСОБА_2 в графі «20.01.2003 р. ОСОБА_2 » в розписці від 20.01.2003 року виконаний ОСОБА_2 . Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Позичальник ОСОБА_2 «Підпис» в договорі позики від 20.01.2003 року виконаний ОСОБА_2 (том 1, а. с. 143-152).
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                         від 24 червня 2019 року за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Столяра М. В., у справі призначено комплексну судово-технічну експертизу давності виконання документа та почеркознавчу експертизу.
За висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26 грудня 2019 року № 17-3/1645, наданим на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2019 року, експертне дослідження щодо питань: 
Чи можна встановити рік виготовлення паперів, на яких надруковано договір позики           від 20 січня 2003 року та розписки від 20 січня 2003 року?; 
Якщо так, то вказати рік виготовлення паперів?; 
Чи можна встановити рік виготовлення паперу, на якому виготовлено (надруковано) розписку від 20 січня 2003 року?; 
Якщо так, то вказати рік виготовлення паперу?; 
Чи відповідає давність виконання документу договору позики від 20 січня 2003 року вказаній в ньому даті (20 січня 2003 року)?; 
Чи відповідає давність виконання документу розписка від 20 січня 2003 року вказаній в ньому даті (20 січня 2003 року)? - 
не вирішувалися у зв`язку з відсутністю науково-обґрунтованої, достатньо апробованої, схваленої та рекомендованої в установленому порядку до впровадження в експертну практику методики часу виконання документів.
Почеркознавчою експертизою встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2 в оригіналі договору позики від 20 січня 2003 року виконано ОСОБА_2 та підпис від імені ОСОБА_2 в оригіналі розписки від 20 січня 2003 року виконано ОСОБА_2 (том 2, а. с. 223-227).
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у порядку підготовки до апеляційного розгляду справи, за клопотанням ОСОБА_2 було призначено судово-технічну експертизу, на вирішення якої поставлені, зокрема, такі питання:
Що було раніше нанесено на папір договору позики, укладеного між                        ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - друкований текст чи підписи?; 
Чи є на рукописних підписах у договорі позики залишки тонеру або чорнил від принтера, що може свідчити, що підписи були нанесені на папір раніше за текст?
Висновком експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №7425/20-21 від 03 лютого 2021 року встановлено, що на папір договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та розписки від 20 січня 2003 року про отримання ОСОБА_3 та                  ОСОБА_2 коштів у ОСОБА_1 раніше було нанесено підписи, а потім друкований текст. На рукописних підписах у досліджуваному договорі позики та розписці наявні залишки тонеру від знакосинтезуючого пристрою (принтер багатофункціонального пристрою тощо) з лазерним способом друку. 
За клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Степанюка О. І. ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі була призначена повторна судово-технічна експертиза документів.
За висновком повторної судово-технічної експертизи від 01 червня 2022 року                              № 11669/21-33, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз:
підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Позичкодавець» тексту договору позики              від 20 січня 2003 року був виконаний після друкування тексту договору, тобто спочатку був виконаний текст документу, а потім поставлений підпис від імені                       ОСОБА_1 ; 
підпис у графі « ОСОБА_4 » та підпис у графі « ОСОБА_3 » у розписці                              від 20 січня 2003 року були виконані після друкування тексту розписки, тобто спочатку був виконаний текст документу, а потім поставлені підпис в графі                     « ОСОБА_4 » та підпис в графі « ОСОБА_3 »; 
підпис від імені ОСОБА_2 в графі «Позичальник» договору позики від 20 січня             2003 року та в графі « ОСОБА_2 » у розписці від 20 січня 2003 року, був виконаний на чистому аркуші паперу, ще до друкування тексту договору позики та тексту розписки відповідно (том 4, а. с. 217-236).
Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_5 свій висновок підтримала в повному обсязі та на запитання представників сторін пояснила, чим керувалася при проведенні експертизи.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Верховним Судом переглядається постанова суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги ОСОБА_1 .
Відповідно до частин першої, другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України
Посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статей 110, 113, 242 та 243 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, колегія суддів відхиляє, оскільки Верховний Суд має сталу, релевантну практику застосування зазначених норм ЦПК України. 
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, заявник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, правовідносини, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробили суди попередніх інстанцій з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає його неправильність.
 Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Статтею 113 ЦПК України передбачені випадки призначення додаткової та повторної експертиз.
Статтею 242 ЦПК України регулюються правила виступу учасників справи у судових дебатах, а у статті 243 цього Кодексу передбачені випадки повернення суду до з`ясування обставин у справі.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у порядку підготовки до апеляційного розгляду справи, за клопотанням відповідача                     ОСОБА_2 було призначено судово-технічну експертизу.
03 лютого 2021 року за результатами проведення судово-технічної експертизи експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз складено висновок № 7425/20-21.
Не погоджуючись із вказаним висновком, представник ОСОБА_1 - адвокат Степанюк О. І. заявив клопотання про призначення повторної судово-технічної експертизи. За результатами проведення повторної судово-технічної експертизи, експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Куликовською В. С. складений висновок від 01 червня 2022 року № 11669/21-33.
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 , зазначаючи норми права, щодо яких, на його думку, відсутній висновок про їх застосування, не обґрунтовує який висновок зробив суд апеляційної інстанції з цього питання, з огляду на те, що в оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд надав належну оцінку відповідним висновкам експерта Куликовської В. С. щодо експертних досліджень, які були проведені як за клопотанням відповідача, так і позивача. 
 
Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України
1. Щодо доводів про ухвалення судового рішення суддею, якому було заявлено відвід
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою.
26 грудня 2022 року о 9 год 26 хв, тобто за пів години до призначеного на 10 год у цій справі судового засідання апеляційного суду, ОСОБА_1 через канцелярію суду подав заяву про відвід головуючій у справі судді Бершадській Г. В.
Підставами для відводу судді Протасевич М. П. у заяві зазначив:
1. Клопотання про визнання висновку експерта від 01 червня 2022 року                                      № 11669/21-23 необґрунтованим та призначення повторної експертизи не було вирішено у спосіб, передбачений статтею 222 ЦПК України, тобто після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Натомість суддя одразу після допиту експерта та заслуховування пояснень сторін одразу перейшла до вирішення інших клопотань, зокрема клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Шумського Б. А. про долучення до матеріалів справи відповідної інформації.
2. Після того, як головуюча суддя Бершадська Г. В. на стадії з`ясування обставин справи і перевірки їх доказами вирішила клопотання адвоката Шумського Б. А. про долучення до матеріалів справи інформації з сайту Вікіпедія, вона без вирішення попереднього клопотання про визнання висновку необґрунтованим та призначення повторної експертизи одразу закінчила з`ясування обставин і перевірку їх доказами та перейшла до іншої стадії судового процесу - судових дебатів, оголосивши про це в судовому засіданні. Відповідно, головуючою суддею порушено вимоги частини шостої статті 368 ЦПК України, оскільки без належного закінчення з`ясування обставин і перевірку доказів вона протиправно перейшла до судових дебатів, і лише після того, як представник позивача неодноразово звертав увагу на не вирішення вказаного клопотання, колегія суддів під час судових дебатів вирішила його, не дивлячись на те, що вирішення клопотань на цій стадії процесу не передбачено.
3. Суддя Бершадська Г. В. належним чином не перевірила достовірність та допустимість долучених адвокатом Шумським Б. А. до матеріалів справи доказів, отриманих із сайту Вікіпедія, а в порушення статті 89 ЦПК України оголосила, що ці дані є загальновідомими, бо вони перебувають в публічному доступі.
4. Суддею протиправно, в порушення прав позивача, передбачених пунктом 3 частини першої статті 43 ЦПК України та частиною другою статті 182 ЦПК України відмовлено в задоволенні клопотання про оголошення в судовому засіданні перерви для підготовки та подання письмової заяви про відвід.
5. Головуюча у справі суддя Бершадська Г. В. безпідставно відмовила позивачу у задоволенні клопотання про оголошення перерви для підготовки до судових дебатів, що вказує на упередженість та необ`єктивність судді. 
6. У судовому засідання головуюча у справі суддя всупереч положенням частини сьомої статті 242 ЦПК України постійно зупиняла представника позивача, натоміть давала змогу представнику іншої сторони адвокату Шумському Б. А. постійно голослівно висловлювати припущення і жодного разу його не зупинила.
7. Головуюча у справі суддя Бершадська Г. В. постійно перебивала представника позивача, внаслідок чого останній не зміг належно та повно допитати експерта, а також суддя безпідставно відмовила в задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи варіантів запитань, які були поставлені експерту.
8. 22 грудня 2022 року відбулася заміна секретаря судового засідання на іншого, проте значна частина судового засідання, а саме майже пів години, під час якого проводився допит експерта та вчинялися інші процесуальні дії проводилася без повідомлення учасників справи про таку заміну та не роз`яснено їм право, що вони можуть заявити відвід новому секретарю.
9. Під час судового засідання представником позивача експерту було поставлено декілька запитань, які мали ключове значення для вирішення клопотання про визнання експертизи необґрунтованою, експерт надав відповіді на такі запитання, в результаті яких було встановлено, що експертиза проведена з порушенням відповідного порядку. Зокрема, під час допиту експерт КНДІСЕ повідомив, що він та попередній експерт, який також проводив експертизу в цій справі, використовували різне обладнання, натоміть, як убачається з двох висновків експертиз, експерти використовували абсолютно однакове обладнання; у проведенні експертизи                             від 01 червня 2022 року № 11669/21-33 брали участь два експерти, але у висновку зазначений лише один експерт; експертизу було проведено після спливу встановленого строку; як пояснив експерт, до нього документи, які підлягали дослідженню, з канцелярії надходили вже розпаковані, проте експерт не вказував спосіб їх доставки та вид упакування, що є порушенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень.
10. Головуюча у справі суддя-доповідач Бершадська Г. В. брала участь у розгляді іншої апеляційної скарги в цій справі (постанова Тернопільського апеляційного суду      від 09 вересня 2019 року).
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.
Статтею 40 ЦПК України регламентовано порядок вирішення заяви про відвід судді, відповідно до частин другої та третьої якої питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.
Оскільки 22 грудня 2022 року у судовому засіданні було оголошено перерву до                26 грудня 2022 року (24 і 25 грудня 2022 року були вихідними днями), заява про відвід судді Бершадської Г. В. надійшла до суду 26 грудня 2022 року, а справу було призначено до розгляду на цей же день, то підстав передавати заяву про відвід для її вирішення на розгляд іншого судді не було. Тобто заява підлягала вирішенню судом, який розглядав справу. 
Разом із тим, апеляційний суд у порушення вимог частини першої статті 40 ЦПК України відповідну заяву ОСОБА_1 про відвід судді Бершадської Г. В. не вирішив.
Водночас таке порушення норм процесуального права не є безумовною підставою для скасування ухваленого судового рішення, а підлягає застосуванню лише у випадку, коли судом касаційної інстанції підстави для відводу будуть визнані обґрунтованими (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України).
Надаючи оцінку підставам заявленого відводу судді Бершадській Г. В., колегія суддів Верховного Суду враховує таке.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини(далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Білуха проти України» (№ 33949/02, § 49-52,                                            від 09 листопада 2006 року) зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, допоки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
Як зазначає ЄСПЛ у рішенні від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта», найголовніше- це довіра, яку в демократичному суспільствіповинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, заява № 11/1987/134/188, § 48). На думку Суду, наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції визначається за допомогою суб'єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об'єктивного критерію, тобто з'ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого легітимного сумніву з цього приводу (рішення від 24 травня 1989 року у «Справі Гаусшильдта» (Hauschildt Case), заява № 11/1987/134/188, § 46)). 
Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схваленими резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, для визначення неупередженості суду належить виходить не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (рішення у справі «Ферантелі та Сантанжело проти Італії» (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), від 7 серпня 1996 року, п. 58)).
Також у своєму рішенні «Газета Україна-центр» проти України» від 15 липня                       2010 року (заява № 16695/04) ЄСПЛ наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться» (§§ 28-32).
Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного.
Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.
Таким чином, аналіз практики ЄСПЛ свідчить, що підставами для відводу судді                      є існування суб`єктивного та/або об`єктивного критеріїв.
На думку колегії суддів Верховного Суду, у справі, яка переглядається, існування суб`єктивного та/або об`єктивного критеріїв для відводу судді Бершадської Г. В. матеріалами справи не підтверджено, а підставою заявленого ОСОБА_1 відводу є виключно незгода сторони позивача із процесуальним рішенням щодо відмови у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи. 
Доводам ОСОБА_1 , які зазначені ним у заяві як підстави для відводу судді Бершадської Г. В. щодо неправильного, на його думку, висновку експертизи, детально, повно та аргументовано надано оцінку в оскаржуваній постанові апеляційного суду. Тому Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Оцінюючи інші доводи заявника, які, на його погляд, свідчать про упередженість та необ`єктивність головуючої у справі судді Бершадської Г. В., колегія суддів Верховного Суду констатує відсутність підстав стверджувати, що вказана суддя виявила особисту упередженість, докази на спростування наведеного у матеріалах справи відсутні. Суб`єктивна думка ОСОБА_1 щодо судді Бершадської Г. В. є оціночною і не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у безсторонності судді стосовно сторін у цій справі. Обставин, які б свідчили про упередженість судді Бершадської Г. В. стосовно ОСОБА_1 , зацікавленість суду у певному рішенні у цій справі чи про необ`єктивне ставлення до сторін у справі заявник не навів, а суд цього не встановив. 
Отже, обставини, наведені скаржником на обґрунтування заяви про відвід судді, не знайшли свого підтвердження, а заява за своєю суттю зводиться до помилкового тлумачення заявником пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд доходить висновку, що наявності підстав для визнання відводу обґрунтованим та скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України, заявником у касаційній скарзі не доведено. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у постанові суду апеляційної інстанції надано належну оцінку відповідним висновкам експертних досліджень, які були проведені як за клопотанням сторони відповідача, так і позивача, а також міститься ґрунтовний аналіз та чітка і повна аргументація процесуального рішення апеляційного суду щодо відмови у задоволенні клопотання сторони позивача про призначення повторної експертизи.
2. Щодо доводів про повторну участь судді Бершадська Г. В. у розгляді цієї ж справи в суді апеляційної інстанції 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                            від 24 червня 2019 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Столяра М.В. про призначення комплексної судово-технічної експертизи давності виконання документа та почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено комплексну судово-технічну експертизу давності виконання документа та почеркознавчу експертизу, яку доручено експертам Державного наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
02 липня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Степанюк О. І. подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду першої інстанції. 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року у складі колегії суддів Ткача О. І., Бершадської Г. В., Ходоровського М. В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 24 червня 2019 року залишено без змін.
Оскільки постанова Тернопільського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року не є судовим рішенням, ухваленим по суті спору, то судді, які брали участь в її ухваленні, не можуть вважатися суддями, які брали участь у вирішенні справи, адже переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про призначення комплексної судово-технічної експертизи апеляційний суд не вирішував справу по суті спору.
Отже, суддя Бершадська Г. В. згідно з положеннями статті 37 ЦПК України не вважається такою, що повторно брала участь у розгляді цієї справи.
3. Щодо доводів про протиправність відмови стороні позивача в задоволенні клопотання про оголошення в справі перерви для підготовки та подання письмової заяви про відвід, а також для підготовки до судових дебатів 
У судовому засіданні апеляційного суду 22 грудня 2022 року представник позивача заявила клопотання про оголошення в засіданні перерви для надання часу для підготовки заяви про відвід судді. Протокольною ухвалою суду в задоволенні такого клопотання відмовлено, проте в судовому засіданні була оголошена перерва до                   26 грудня 2022 року. 
Тобто суд надав стороні час і можливість для підготовки відповідних заяв та клопотань, що не може свідчити про упередженість та необ`єктивність головуючої у справі судді Бершадської Г. В.  
4. Щодо доводів про встановлення апеляційним судом обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів
Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до того, що висновок повторної судово-технічної експертизи від 01 червня 2022 року № 11669/21-33, який покладений в основу оскаржуваного судового рішення, є недопустимим доказом.
За клопотанням представника ОСОБА_1 - адвоката Степанюка О. І. ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі була призначена повторна судово-технічна експертиза документів.
01 червня 2022 року за результатами проведення повторної судово-технічної експертизи експерт Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Куликовська В. С. склав відповідний висновок.
Не погоджуючись з указаним висновком, сторона позивача просила визнати його необґрунтованим та призначити повторну експертизу.
Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні такого клопотання, посилаючись на те, що висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Куликовської В. С. від 01 червня 2022 року є обґрунтованим.
При цьому допитана в суді апеляційної інстанції експерт ОСОБА_5 свій висновок підтримала та з приводу заперечень сторони позивача надала відповідні пояснення, які апеляційний суд детально виклав у своїй постанові.
Наведені заявником доводи не дають підстав вважати, що наданий експертом висновок від 01 червня 2022 року № 11669/21-33 є необґрунтованим, як не дають і підстав  сумніватися в його правильності. Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Інших обов`язкових підстав для скасування судового рішення (стаття 411 ЦПК України) касаційним судом не встановлено. 
Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про не укладення між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики                    від 20 січня 2003 року, та як наслідок вказав на відсутність підстав для стягнення з цього відповідача суми заборгованості та штрафних санкцій.
Доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, тому касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська   Судді:                                                                                            В. М. Ігнатенко                                                                                                          С. О. Карпенко                                                                                                               В. В. Сердюк                                                                                                                                                                                                                 В. А. Стрільчук |