ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 753/4361/17
провадження № 61-13657св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Дочірнє підприємства «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» Закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», подану адвокатом Тодорич Іриною Вікторівною, на постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Дочірнього підприємства (далі - ДП) «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» Закритого акціонерного товариства (далі - ЗАТ) лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про визнання дій та бездіяльності незаконними, відшкодування майнової шкоди у розмірі 195 629 грн та моральної у розмірі 200 000 грн. 
 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у період з 15 до 28 вересня 2015 року вона перебувала на оздоровленні в ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова».
 
28 вересня 2015 року під час чергової процедури у водолікувальному відділенні санаторію вона посковзнулась та отримала складну травму правової руки у вигляді закритого перелому великого горбка правої плечової кістки з незначним зміщенням уламків і розривом акроміально-ключичного зчленування з правого боку та перелому кісток щелепно-лицьового скелету. 
 
Вказує, що у процедурному кабінеті були відсутні гумові килимки, а наявність води на підлозі, яка не була вчасно прибрана працівниками санаторію, стала причиною її падіння. Також вказувала на те, що медичною сестрою порушені вимоги Інструкції з охорони праці для медичної сестри процедурного кабінету, оскільки під час проведення процедури вона залишалася без нагляду медичного персоналу.
 
Крім того, після отримання травми їй не надано кваліфіковану першу медичну допомогу працівниками санаторію, у зв`язку з цим вона змушена була за власні кошти поїхати до м. Києва для отримання належної медичної допомоги, де їй провели операцію на руці. Стан здоров`я значно погіршився, відбулось зниження функції дельтовидного м`язу на 60% та посттравматичне ураження правого серединного нерву, обумовлені закритим переломом хірургічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням, посттравматичний артроз правого плечового суглобу.
 
Наведене, а також завдані фізичні страждання внаслідок отриманої травми завдали їй моральної шкоди.
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 , збільшивши у вересні 2017 року позовні вимоги, просила визнати протиправними дії відповідача, що призвели до отримання нею тяжких травм, а також дії щодо ненадання їй після травмування першої медичної допомоги у повному обсязі; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення розслідування нещасного випадку, який стався 28 вересня 2015 року; стягнути з відповідача на її користь майнову шкоду, яка складається із витрат на лікування від отриманих травм у розмірі 289 640 грн, та 600 000 грн - у відшкодування моральної, яка була завдана їй внаслідок отримання травм в санаторії.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 9 січня 2019 року, ухваленим у складі судді Коренюк А. М., позов задоволено частково.
 
Визнано бездіяльність ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздравиця» щодо непроведення розслідування нещасного випадку, який стався 28 вересня 2015 року, за фактом отриманих травм ОСОБА_1 у приміщенні санаторію Дочірнього підприємство «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздравиця» незаконною.
 
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказував на те, що відповідно до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру розслідуванню підлягають нещасні випадки, що сталися під час перебування в громадських місцях, на об`єктах торгівлі і побутового обслуговування, у закладах лікувально-оздоровчого, культурно-освітнього та спортивно-розважального призначення, в інших організаціях, а також у рекреаційних зонах. 
 
Встановивши, що відповідач не провів розслідування нещасного випадку, який стався 28 вересня 2015 року з ОСОБА_1 під час її перебування у лікувально-оздоровчому закладі - клінічному санаторії імені І. М. Пирогова, дійшов висновку про бездіяльність відповідача, і, як наслідок, визнав таку бездіяльність незаконною. 
 
Вимоги про визнання дій відповідача, що призвели до отримання тяжких травм і ненадання після травмування першої медичної допомоги у повному обсязі, протиправними та стягнення майнової і моральної шкоди суд першої інстанції вважав необґрунтованими, оскільки такі вимоги похідні від наслідків проведеного розслідування нещасного випадку. 
 
Також судом зазначено, що позивач належних і допустимих доказів винних дій відповідача, які призвели до її травмування, не надала. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року, прийнятою за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка оскаржувала рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової і моральної шкоди, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 9 січня 2019 року в частині вирішення вказаних позовних вимог скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково. 
 
Стягнено з ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_1 15 235,67 грн у відшкодування майнової шкоди та 50 000 грн -                     у відшкодування моральної.
 
Апеляційний суд вказав на те, що факт отримання ОСОБА_1 травм в процедурному кабінеті лікувально-профілактичного закладу не оспорюється відповідачем та підтверджується наявними у справі доказами. 
 
Встановивши, що позивачем витрачено на лікування 15 235,67 грн, дійшов висновку про стягнення з ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь позивача 15 235,67 грн, оскільки вважав, що ця сума є обґрунтованою і підтверджена належними доказами, яку відповідач не спростував. 
 
Задовольняючи частково позов в частині стягнення з ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» суми на відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Врахувавши, що позивачу завдано тілесних ушкоджень, які зумовили тривалий розлад її здоров`я, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції вважав, що 50 000 грн - саме той розмір, який є достатнім для відшкодування заподіяних позивачу моральних страждань. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У липні 2019 року представник ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - адвокат Тодорич І. В. подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати і залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки суд не встановив фактичних обставин справи та не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 
На думку заявника, судове рішення суду апеляційної інстанції не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному з`ясуванні обставин справи, які мають значення для її вирішення, а також прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей1166 та 1167 ЦК України. 
 
Заявник зазначає, що складовими відповідальності завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами, вина завдавача шкоди. Таким чином, для відшкодування майнової та моральної шкоди суд має встановити  зазначені елементи і відсутність хоча б одного з них виключає відповідальність за завдану шкоду. 
 
Вирішуючи справу в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції не встановив ані протиправної поведінки відповідача, ані причинний зв`язок між протиправною поведінкою та настанням шкоди, а також не встановив вину завдавача шкоди; не зазначив апеляційний суд, і в чому саме полягає протиправна поведінка санаторію.
 
Крім того, у розумінні ЦК України та ЦПК України факт того, що падіння позивача відбулося на території санаторію, не свідчить про противоправну поведінку санаторію, наслідком якої було спричинення ОСОБА_1 шкоди. 
 
Посилаючись на зазначене, заявник вважає, що апеляційний суд, не встановивши необхідних обставин та всіх елементів для відшкодування майнової шкоди, в порушення статті 1166 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача 15 235,67 грн майнової шкоди лише на підставі одного факту  настання шкоди. Заявник наголошувала на тому, що апеляційним судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями санаторію та завданою ОСОБА_1 шкодою, протиправністю діяння санаторію та виною санаторію, що є грубим порушенням норм ЦК України. 
 
Щодо вирішення апеляційним судом позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заявник зазначала, що апеляційний суд не вказав, якими саме неправомірними діями або бездіяльністю санаторію завдано ОСОБА_1 моральної шкоди; не навів  суд і міркувань, з яких виходив при визначенні саме такого розміру, оскільки матеріали справи не містять жодного відповідного належного та допустимого доказу. 
 
Твердження апеляційного суду про те, що висновок фахівця в галузі судово-медичної експертизи № 10 від 9 листопада 2017 року щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між падінням і погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 не є достовірним доказом, заявник вважає помилковим, оскільки даний доказ містить інформацію щодо предмета доказування. 
 
Посилаючись на зазначене, представник Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - адвокат Тодорич І. В. просила про задоволення касаційної скарги. 
 
Позиція інших учасників справи 
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів. Зазначала, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам й ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, тому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. 
 
Твердження відповідача щодо недоведення протиправної поведінки санаторію та його працівників ОСОБА_1 вважає помилковими, оскільки матеріалами справи підтверджено, що численні порушення, допущені працівниками санаторію при проведенні лікувальної процедури, стали причиною її падіння і призвели до отримання тяжких травм. 
 
Крім того, ОСОБА_1 вважає, що висновок фахівця в галузі судово-медичної експертизи № 10 від 9 листопада 2017 року отриманий відповідачем з порушенням норм законодавства, оскільки вона своєї згоди на розголошення лікарської та конфіденційної інформації не надавала. 
 
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишити без задоволення, постанову апеляційного суду без змін. 
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Дарницького районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 753/4361/17. 
Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , 1959 року народження, має статус особи з інвалідністю ІІ групи загального захворювання безстроково, а також є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
 
Учасники справи перебували у правовідносинах з надання/отримання послуг санаторно-курортного оздоровлення.
 
У період з 15 вересня 2015 року до 28 вересня 2015 року ОСОБА_1 перебувала на оздоровленні в клінічному санаторії імені І. М. Пирогова.
 
28 вересня 2015 року в приміщенні санаторію ОСОБА_1 посковзнулась та отримала травму правої руки.
 
З виписки з історії хвороби Одеського відділення санаторію імені І. М. Пирогова курорт «Куяльник» суди встановили, що 28 вересня 2015 року ОСОБА_1 травмована і в графі «супутній діагноз» зазначено «закритий перелом б/бугорка правої плечової кістки», в графі «рекомендації» - запис «нагляд травматолога за місцем проживання».
 
У період з 5 до 19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 перебувала у стаціонарному відділенні лікарні швидкої допомоги м. Києва з аналогічним діагнозом та їй проведена операція з вживленням хірургічних шунтів до правої плечової кістки, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 26447 травматологічного відділення Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 1».
 
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» розслідування нещасного випадку невиробничого характеру, який май місце 28 вересня 2015 року, за фактом отриманих ОСОБА_1 травм в приміщенні санаторію не проводило. 
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час перебування ОСОБА_1 у травматологічному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 1», а саме 7 жовтня 2015 року, їй проведена операція: МОС хірургічної шийки правої плечової кістки LCP пластиною та гвинтами. Під час проведення оперативного втручання використано набір імплантів для остеосинтезу кісточки - 1 шт, вартість якого складає 9 600 грн, що придбаний ОСОБА_1 . 
 
Ці обставини підтверджуються випискою з медичної карти стаціонарного хворого, квитанцією від 7 жовтня 2015 року про оплату ОСОБА_1 вартості імплантів, а також листом Головного лікаря Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 26 червня 2017 року, який містить зазначену інформацію.
 
Крім того, у листі Головного лікаря Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 26 червня 2017 року також зазначено про те, що під час лікування ОСОБА_1 отримала лікарські засоби та вироби медичного призначення, придбані за власні кошти на загальну суму 5 653,67 грн, відповідні квитанції долучені до матеріалів справи. 
 
Оцінивши вказані докази, суд апеляційної інстанції зазначив, що квитанції про придбання лікарських засобів є належними і допустимими доказами, які підтверджують обставин, що мають значення для справи. Отже, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 витрачено на лікування 15 253,67 грн. 
 
Заперечуючи проти позову, ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» посилалось на висновок фахівця в галузі судово-медичної експертизи № 10 від 9 листопада 2017 року, якому суд апеляційної інстанції дав належну оцінку та визнав його недостовірним доказом, оскільки такий ґрунтується на припущеннях. 
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків. 
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
 
Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 просила визнати протиправними дії відповідача, що призвели до отримання нею тяжких травм, а також ненадання їй після травмування першої медичної допомоги у повному обсязі, визнати бездіяльність відповідача щодо непроведення розслідування нещасного випадку, який стався 28 вересня 2015 року, протиправною, стягнути на її користь майнову шкоду, яка складається із витрат на лікування від отриманих травм у розмірі 289 640 грн, та 600 000 грн моральної шкоди, яка була завдана їй внаслідок отримання травм в санаторії.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 березня 2001 року № 270 з метою реалізації державної політики в сфері безпечної життєдіяльності населення та поліпшення організації роботи з профілактики травматизму невиробничого характеру затверджено Порядок розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру (далі - Порядок).
 
Цей Порядок визначає механізм розслідування та ведення обліку нещасних випадків невиробничого характеру, які сталися з громадянами України, іноземцями та особами без громадянства на території України. 
 
Під нещасними випадками невиробничого характеру необхідно розуміти не пов`язані з виконанням трудових обов`язків травми, у тому числі отримані внаслідок заподіяних тілесних ушкоджень іншою особою, отруєння, самогубства, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою, травми, отримані внаслідок стихійного лиха, контакту з тваринами тощо (далі - нещасні випадки), які призвели до ушкодження здоров`я або смерті потерпілих.
 
Відповідно до Порядку розслідуванню підлягають нещасні випадки, що сталися під час перебування в громадських місцях, на об`єктах торгівлі та побутового обслуговування, у закладах лікувально-оздоровчого, культурно-освітнього та спортивно-розважального призначення, в інших організаціях, а також у рекреаційних зонах.
 
Розслідування нещасних випадків проводиться з метою визначення їх обставин та причин. На підставі результатів розслідування розробляються заходи щодо запобігання подібним випадкам, а також щодо вирішення питань соціального захисту потерпілих.
 
Районна державна адміністрація (виконавчий орган міської, районної у місті ради) протягом доби з часу надходження від лікувально-профілактичного закладу повідомлення про нещасний випадок (за винятком нещасних випадків із смертельним наслідком) приймає рішення щодо утворення комісії з розслідування нещасного випадку у складі не менш як трьох осіб.
 
Рішення щодо розслідування нещасного випадку приймається керівником організації на підставі звернення потерпілого або особи, яка представляє його інтереси, листка непрацездатності або довідки лікувально-профілактичного закладу.
 
Судом першої інстанції встановлено, що під час перебування ОСОБА_1 у лікувально-оздоровчому закладі - клінічному санаторії імені І. М. Пирогова стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_1 отримала травму у вигляді закритого перелому великого горбка правої плечової кістки з незначним зміщенням уламків і розривом акроміально-ключичного зчленування з правого боку.
Встановивши, що відповідач не провів розслідування нещасного випадку, який стався 28 вересня 2015 року з ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про бездіяльність відповідача і визнав таку бездіяльність незаконною. 
 
Суд першої інстанції також зазначив, що ДП «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» в офіційному порядку не відмовилось від проведення  розслідування нещасного випадку, який стався 28 вересня 2015 року, а, відтак, відповідач не звільнений від обов`язку відповідне розслідування провести.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій відповідача, що призвели до отримання ОСОБА_1 тяжких травм, стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 289 640 грн та 600 000 грн моральної, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належних та допустимих доказів вини відповідача у її травмуванні, а саме результатів розслідування нещасного випадку, за наслідками відшкодування не надала. 
 
Вимоги позивача про визнання бездіяльності відповідача щодо ненадання їй першої медичної допомоги у повному обсязі суд першої інстанції вважав необґрунтованими та такими, що також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведений факт відмови у наданні першої медичної допомоги; при цьому самим позивачем визнаний факт надання їй медичним персоналом санаторію допомоги, від якої вона відмовилась, сумніваючись у можливості такої допомоги, й виїхала до міста Києва, де, на її думку, їй мали надати належну медичну допомогу. 
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової та моральної шкоди, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила стягнути з відповідача на її користь 289 640 грн майнової шкоди та 600 000 грн моральної. В іншій частині рішення не оскаржено.
 
Частиною першою статті 367 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
У відповідності до загальних принципів відшкодування шкоди на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому діями чи бездіяльністю відповідача майнової шкоди та її розмір, а на відповідача, в разі його не згоди, покладається обов`язок довести, що шкоду завдано не з його вини.
 
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
 
Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя                                  статті 23 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. 
 
Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, підстав відступати від якого Верховний Суд не встановив.
 
Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також те, що саме відповідач є заподіювачем шкоди.
 
Апеляційний суд встановив, що травмування позивача відбулося в санаторії імені І. М. Пирогова і це не заперечував відповідач. 
 
Встановлено апеляційним судом і те, що ОСОБА_1 завдана майнова та моральна шкода.
 
Відшкодовуючи ОСОБА_1 частково майнову та моральну шкоду, апеляційний суд вказував на те, що непроведення розслідування нещасного випадку, який стався з ОСОБА_1 28 вересня 2015 року у приміщенні санаторію, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, предметом якого є відшкодування шкоди. 
 
Враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпцію його вини у настанні негативних наслідків щодо травмування позивача, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового відшкодування позивачу майнової та моральної шкоди. 
 
Доводи заявника стосовно невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам касаційний суд відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення.
 
Відхиляє касаційний суд і доводи заявника про те, що апеляційний суд, не встановивши всіх необхідних обставин та наявність всіх елементів для відшкодування майнової шкоди, в порушення статті 1166 ЦК України                                      та статті 1167 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача майнову та моральну шкоду, з огляду на наступне. 
 
Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.
 
Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.
 
Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). 
 
Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. 
 
При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
 
Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності належними та допустимими доказами тих обставин, на які позивач посилається у позові, зокрема, факту отримання травми під час перебування на оздоровленні в клінічному санаторії імені І. М. Пирогова.
Наведені у касаційній скарзі доводи є наслідком помилкового тлумачення заявником змісту правовідносин, що виникли, і норм матеріального права, які їх регулюють, фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлених обставин справи та зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив і заявник на такі не вказав. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки апеляційний суд ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах  першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій імені І. М. Пирогова» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», подану адвокатом Тодорич Іриною Вікторівною, залишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко В. В. Сердюк В. А. Стрільчук