Справа № 346/1581/20 
Провадження № 22-ц/4808/924/23 
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючої судді Мальцевої Є.Є.,  
суддів Луганської В.М., Девляшевського В.А.,
секретар Возняк В.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Дикун Ігор Васильович,  на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2023 року,  у справі за позовом ОСОБА_3   до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином,  

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 10 лютого 2020 року задоволено клопотання обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження та звільнення їх від кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч.1 статті 191 КК України на підставі 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження було закрите. Позивач зазначає, що він по даній справі був визнаний потерпілим та заявляв цивільний позов, який був залишений без розгляду. Зазначає також, що ОСОБА_1 обвинувачувалася в тому, що скоїла привласнення чужого майна при наступних обставинах: позивач ОСОБА_4 , перебуваючи 20.02.2014 року на Майдані Незалежності в м. Києві, отримав вогнепальне поранення в голову та різні ділянки тіла. За вказівкою штабу Національного спротиву з метою збирання коштів на лікування, його сестра ОСОБА_5 відкрила в банку рахунок на своє ім`я та надала його штабу для надходження коштів. Зазначає, що оскільки його було направлено на лікування до Німеччини безкоштовно і позитивного прогнозу в лікуванні ніхто не давав, то ОСОБА_1 вирішила привласнити зібрані на лікування кошти. Зазначає, що частину коштів на лікування було переказано на банківський рахунок ОСОБА_1 , а частина їй передана людьми, підприємствами, штабом і т.д. Вказує, що із зібраних на лікування коштів ОСОБА_6 129688 грн. переказала на картку їхнього батька ОСОБА_2 , а 68502 грн. привласнила, чим вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.191 КК України. Зазначає, що ОСОБА_2 обвинувачувався в тому, що в період часу з березня по червень 2014 року із коштів переказаних з рахунку ОСОБА_1 зняв з банківського рахунку та привласнив частину коштів, які збиралися на лікування позивача, а саме 15 100 гривень. Зазначає, що своїми злочинними діями відповідачі заподіяли йому майнову та моральну шкоду. Вказує також, що він визнаний інвалідом ІІ групи і постійно отримує підтримуюче лікування, для чого йому необхідні кошти. Також вказує, що діями відповідачів йому заподіяна і моральна шкода, оскільки він отримав і отримує до цього часу додатковий стрес та психологічні страждання. Просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 15 100 гривень відшкодування матеріальної шкоди та 25 000 гривень відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати за надання професійної правничої допомоги. Також просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 68 502 гривні відшкодування матеріальної шкоди та 25 000 гривень моральної шкоди, а також судові витрати за надання професійної правничої допомоги.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня 2023 року позов задоволений. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 15100 грн відшкодування матеріальної шкоди та 25000 грн. відшкодування моральної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 3000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 68502 грн відшкодування матеріальної шкоди та 25000 грн у відшкодування моральної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення, судові витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 3000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 1073,60 грн. судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1073,60 грн судового збору.

З судовим рішенням не погодилися відповідачі, подалі апеляційну скаргу. 
Апеляційна скарга вмотивована тим, що вина відповідачів у вчиненні кримінального злочину не встановлена органами досудового слідства та судом. 
Судом неповно встановлені обставини справи – не з`ясовано, що всі, зібрані позивачу гроші, були йому передані в повному обсязі. Позивач неодноразово називав різні суми майнової шкоди, надав відомості, які не відповідають дійсним фактам; не спростував факт витрат зібраних коштів на купівлю автомобілю та будинку, що також вказує на повну безпідставність позову. Крім того, позивач ще в 2014 році надавав слідчим органам розписки про відсутність претензій до відповідачів, які були обвинуваченими у справі. 
Матеріали кримінального провадження не підтверджують позицію позивача, а напроти, спростовують.
Відповідачі вважають, що їх незаконно притягнули до кримінальної відповідальності, в їх діях не було і не могло бути складу злочину. А вимога компенсувати матеріальну шкоду після того, як було закрито кримінальне провадження через сплив строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, порушує презумпцію невинуватості. На думку відповідачів саме ОСОБА_3 мав би оскаржити ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 10 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження та звільнення відповідачів від кримінальної відповідальності задля постановлення обвинувального вироку. 
Таким чином, суд не встановив повно обставини справи, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного висновку, оскільки підстави позову не доведені ані в межах цивільної справи, ні матеріалами кримінального провадження. 

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, відповідачі не зазначають, які саме норми матеріального права неправильно застосовані судом та які норми процесуального права порушені. 
Рішення суду ґрунтується на постанові про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яка є чинною. Усі обставини незаконних дій відповідачів встановлені матеріалами кримінального провадження, доказуванню додатково не потребують. Між тим, відповідачі критикують процес розслідування у кримінальному провадженні в межах цивільної справи, хоча не реагували на це на досудовому слідстві. 
Розбіжності в сумах зібраних грошей обумовлені тим, що позивач спочатку не знав, скільки і в який спосіб було зібрано грошей на його лікування, і встановлював поступово всі обставини, що стосуються сум, зібраних відповідачами з різних джерел. 
Факт придбання відповідачем автомобіля для його пересування, як особи, що має інвалідність, і факт придбання будинку внаслідок договору дарування від матері його дружини, не мають відношення до його позовних вимог, не спростовують обставини порушення його прав відповідачами. 
Позивач вважає, що суд виконав усі вимоги процесуального закону для повного встановлення обставин, що мають значення для справи. 
Таким чином, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстави для скасування якого відсутні. 

Заслухавши суддю-доповідача, відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , їх представника адвоката Дикуна І.В., які підтримали апеляційну скаргу, заперечення позивача ОСОБА_3 та його представника адвоката Орешко Л.Л., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Задовольняючи позов, суд першої послався на те, що позивачем належно доведений факт заподіяння матеріальної та моральної ї шкоди діями відповідачів. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом першої інстанціїї встановлено наступне. 

Відповідно до ухвали Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2020 року клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 та обвинуваченої ОСОБА_1 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності задоволено та було звільнено останніх від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення. передбаченого ч.1 ст.191 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (т.1, а.с.5-6) 
З виписки №9 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_3 за період перебування у медичному закладі з 03.01.2020 р. по 16.01.2020 р., поставлено клінічний діагноз: основний: стійкі наслідки перенесеної важкої ЧМТ (20.02.2014 р.) у вигляді післятравматичної енцефалопатії ІІІ ст. з вираженим цефалічним і церебростенічним с-ми, епілептикоформними нападами (2-3 рази на місяць), когнітивними розладами (т.1, а.с.7). Згідно виписки №12 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 за період перебування у медичному закладі з 18.10.2019 р. по 04.11.2019 р. поставлено клінічний діагноз: основний: наслідки перенесеної важкої ЧМТ (2014 р. – забою г/мозку, перелому кісток черепа з в/мозковою гематомою) з стійким цефалгічним, вираженим вестибулоатактичним і церебростенічним с-ми, епілептикомформними нападами (2-3 рази на місяць) (т.1., а.с.8). 
Позивач в позові зазначив, що з метою збирання коштів на лікування, його сестра ОСОБА_5 відкрила в банку рахунок на своє ім`я та надала його штабу, що ініціював такий збір, для надходження коштів
Згідно з випискою з АКТ «ПриватБанк» в 2014 році №714768 по карті НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 за період з 01.02.2014 р. – 30.04.2014 р., надходили кошти, а всього її дохід становить 190025,09 грн, витрати за вказаний період - 188959,56 грн. (т.1, а.с.12-36). 
Згідно з випискою по рахунку з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 01.11.2016 року на ім`я ОСОБА_2 за період 01.01.2014 р.– 31.12.2014 р. було здійснено по даному рахунку 65 транзакцій на суму 132 670,85 грн. (т.1, а.с. 37-40). 
Свідок ОСОБА_9 суду показала, що її зять ОСОБА_4 був поранений і лікувався, а його сестра ОСОБА_10 збирала гроші йому на лікування, але з тих грошей ОСОБА_11 нічого не дали. 
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні надав показання, що ОСОБА_3 позичав у нього 100 доларів США на три дні, але гроші позивач не віддавав, а ОСОБА_13 повернув йому 100 доларів США, погасив борг сина. 
Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні надала показання, що позивач є племінником, зазначила, що позивач одразу після Майдану в 2014 році розповідав, що придбав собі хату. 
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні надала показання, що була працівником Печеніжинської селищної ради і була присутня під час того, як батько ОСОБА_13 передавав гроші сину ОСОБА_16 , про що позивач розписку написав.
Свідок ОСОБА_17 суду надала показання про те, що її чоловіка - позивача ОСОБА_3 було поранено 20.02.2014 році в Києві, про що їй повідомили по телефону, потім відповідач ОСОБА_10 , або її родичі, оголосили в соціальній мережі про збір грошей на лікування її чоловіка, де був вказаний номер карти відповідача ОСОБА_18 , зазначила, що жодних коштів з тих, що надсилались на карту відповідача, не було витрачено на лікування позивача, відповідачі знімали кошти з карти, але не давали жодних роздруківок, кошти відповідачами повернуті не були. 

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, вказували на відсутність їх вини в будь-яких злочинних діях, що направлені на порушення прав позивача. На думку відповідачів, ухвала Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2020 року про задоволення їх клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності не може бути беззаперечним підтвердженням їх вини, оскільки саме в тексті даного судового рішення відображено, що обвинувачені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вину не визнають. 

В п. 1  постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 23.12.2005 “Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності” зазначено, що “…звільнення   від   кримінальної  відповідальності — це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин,  установлених законом обмежень певних прав і свобод  шляхом  закриття  кримінальної справи,  яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України… Закриття кримінальної справи зі звільненням від  кримінальної  відповідальності  можливе  лише  в  разі вчинення особою суспільно  небезпечного діяння,  яке містить склад злочину,  передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч.  1  ст.  44  КК,  а  саме:  у випадках,  передбачених  цим Кодексом,  а також на підставі закону  України про амністію чи акта помилування.”
При цьому особа, яка звільняється від кримінальної відповідальності, не має обов`язку визнавати себе винною.  Для звільнення від кримінальної відповідальності закон вимагає лише згоди підозрюваного/обвинуваченого на таку підставу для закриття кримінального провадження, як зазначено в ухвалі Верховного Суду від 22.05.2018 року. 
Отже, звільнення від кримінальної відповідальності передбачає визнання особи винною, проте особа не обов`язково має визнавати себе винною, достатньо лише надати згоду на звільнення від кримінальної відповідальності. При цьому суд може текстуально не зазначати, що особа є винною.
Звільнення від кримінальної відповідальності –  це відмова держави від застосування обмежень, засудження та покарання до особи, що вчинила злочин, передбачений кримінальним законом, якщо така особа не становить значної суспільної небезпеки, виконала певні нормативні умови та спроможна виправитися без примусу держави через покарання.
Іншими словами, звільнення від кримінальної відповідальності означає факт, що особу не буде притягнено до кримінальної відповідальності, хоча ця особа вчинила діяння, що містять ознаки складу злочину і ці діяння не вчинені під впливом обставин, що виключають злочинність діяння. Рішення про таке звільнення приймається виключно судом.
Умовами звільнення від кримінальної відповідальності необхідно визнавати сукупність, передбачених правовою підставою вимог, що пред`являються для звільнення від кримінальної відповідальності особи, яка вчинила злочин.
Передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного злочини, бо, вочевидь, звільнити від відповідальності можна лише у випадку, якщо є підстава для такої відповідальності.
Передумовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею не тільки закінченого, а й незакінченого злочину, а так само вчинення такого злочину індивідуально чи у співучасті.
Прийняття судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності є актом, що свідчить про припинення кримінально-правового відношення між особою, яка вчинила злочин, і державою. Це означає також, що з цього моменту дана особа вже не несе обов`язку відповідати перед державою за вчинене, не може нести тягаря кримінальної відповідальності. Виходячи з цього, вчинене раніше нею діяння визнається юридично незначимим, віддається забуттю, водночас, звільнення від кримінальної відповідальності не свідчить про виправдання особи, оскільки кримінальна справа припиняється з нереабілітуючих для особи підстав.
Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
За змістом статті 129 КПК України обвинувачений у кримінальному провадженні звільняється від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану злочином, у разі встановлення судом відсутності події кримінального правопорушення. Отже, в усіх інших випадках, у тому числі і у разі, коли кримінальне провадження було закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ч.1 ст. 49 КК України питання про цивільно-правову відповідальність вирішується на загальних підставах. 

Тому суд першої інстанції цілком законно і обгрунтовано виходив з того, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності з підстав передбачених 1 ст. 49 КК України, що відноситься до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження, і витрати від кримінального правопорушення відшкодовуються у такому самому порядку як і при ухваленні обвинувального вироку.
Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. 
Згідно ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення  її  цивільного  права, має право на їх відшкодування. Статтями 15, 16 ЦК України, статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. 
Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами) роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Перевіряючи справу, суд врахував не тільки той факт, що ухвалою суду, яку не оскаржували відповідачі, встановлені обставини порушення ними прав позивача, але й перевіряв докази у справі, якими, в тому числі, є виписки руху коштів з банківських рахунків відповідачів. 

Тому висновок суду про доведеність вимог позивача про відшкодування матеріальної шкоди, базується на встановленому судом зв`язку між протиправними діями відповідачів та завданою ними матеріальною шкодою позивачу, яка підлягає відшкодуванню. 
Колегія суддів погоджується, що позивачем доведено, а відповідачами не спростовано факт отримання ними грошей для передачі позивачу, і факт того, що гроші не були передані в тому обсязі, в якому отримані відповідачами. Правових підстав утримувати гроші на власну користь відповідачі не мали. 
Твердження відповідачів про те, що позивач не оскаржував рішення суду, яким вони звільнені від кримінальної відповідальності, і в якому зазначено, що вони не визнавали свою вину в межах кримінальної справи, не мають значення з вищенаведених підстав. 
Доводи апеляційної скарги про придбання позивачем автомобіля 20.06.2014 року і отримання будинку на підставі договору дарування від 09.07.2014 року, про погашення ОСОБА_2 дрібних боргів ОСОБА_3 , не мають значення для справи, виходячи з характеру позовних вимог, не спростовують факт невиконання відповідачами обов`язку передати позивачу адресовані йому гроші. 
З тих же підстав не впливають на правильність рішення наявність в матеріалах кримінальної справи розписки позивача про відсутність претензій, складеної в червні 2014 року, та суперечності у визначенні позивачем сум шкоди в різний період часу, за умови, що кримінальна справа розслідувалася тривалий час, і в подальшому проводилися слідчі дії для встановлення реального розміру шкоди. 

Ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Оскільки суд першої інстанції встановив, що протиправними діями відповідачів також завдано позивачу матеріальну шкоду, то вважав підставними й вимоги про відшкодування моральної шкоди, задовольнив їх в повному обсязі. 

Апеляційна скарга відповідачів не містить окремих доводів стосовно розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки оскаржується рішення з точки зору безпідставності основних вимог про стягнення матеріальної шкоди. Відповідачі не визнають обставин спричинення шкоди, і самого факту такої шкоди. 
Колегія суддів погодилася із висновками суду стосовно наявності законних підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, і розмір компенсації моральної шкоди відповідачами не оскаржується, тому колегія суддів не перевіряє рішення в частині розміру відшкодування моральної шкоди. 

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним  є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих  обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення першої інстанції таким вимогам відповідає, висновки суду відповідають обставинам справи.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги є аналогічними запереченням проти позовних вимог в суді першої інстанції, які суд перевіряв в суді під час розгляду справи, дав їм мотивовану оцінку. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідачів задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Дикун Ігор Васильович, залишити без задоволення. 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 травня  2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 11 вересня 2023 року.

Головуюча                                                                 Є.Є. Мальцева
Судді:                                                                         В.М. Луганська 
       В.А. Девляшевський