Постанова
Іменем України
 
15 серпня 2023 року
м. Київ
 
справа № 757/943/21
провадження № 61-18472св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Державне бюро розслідувань,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року в складі судді Волкової С. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року в складі колегії суддів:    Гаращенка Д. Р., Сержанюка А. С., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) про відшкодування шкоди, спричиненої органом державної влади.
 
В обґрунтування позову вказав, що 19 липня 2019 року він як потерпілий від злочину звернувся до ДБР із заявою про злочин, яка не була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР).
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва                     від 04 вересня 2019 року у справі № 761/32765/19 задоволено його скаргу та зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування за його заявою від 19 липня 2019 року, також зобов`язано уповноваженого слідчого ДБР через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.
27 вересня 2019 року до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення з попередньою кваліфікацією за статтею  382 КК України, але не за тією заявою позивача, яку він подав 19 липня                 2019 року.
Постановами слідчих від 10 березня 2020 року, 02 квітня 2020 року, 21 травня 2020 року та 10 липня 2020 року відмовлено у визнанні його потерпілим та закрито кримінальне провадження. Вказані постанови були скасовані ухвалами слідчих судей.
Порушення його прав та інтересів встановлено судовими рішеннями, якими зобов`язано внести дані в ЄРДР відповідно до поданих ним заяв про злочин та встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось не за тією заявою про вчинення кримінального правопорушення, кримінальне провадження незаконно закривали та незаконно відмовляли у визнанні його потерпілим.
Невиконання прямих обов`язків, покладених на посадових осіб органу державної влади, спричинило стрес, хвилювання, погіршення стану його здоров`я.
Такими діями ДБР йому завдано моральну шкоду, яку він оцінив у                                 800 000 грн та просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надав суду доказів того, що діями ДБР йому завдано моральних страждань, а також не довів причинний зв`язок між діями органу державної влади та цими моральними стражданнями.
Водночас суди виходили із того, що незгода позивача з діяльністю працівників ДБР, яка була ним оскаржена у передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів про закриття кримінального провадження та відмову визнати його потерпілим, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 04 листопада 2020 року у справі                 № 201/7621/17, тощо.
 
Касаційна скарга мотивована тим, щопорушення прав та інтересів                           ОСОБА_1 встановлено судовими рішеннями, якими зобов`язано внести дані в ЄРДР відповідно до поданої ним заяви про злочин. 
Також суди встановили незаконність закриття кримінального провадження, порушеного за його заявою, та незаконність відмови у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні.
Невиконання прямих обов`язків, покладених на посадових осіб ДБР, спричинило стрес, хвилювання, погіршення стану здоров`я позивача. Суди попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи не застосували релевантну практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо надмірної тривалості кримінального провадження. 

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано справу із суду першої інстанції.
У січні 2022 року ДБР подало відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень. Відзив також мотивовано тим, що позивач не надав жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не зазначив у чому саме вона виражена. Водночас заявник вказав, що ДБР є неналежним відповідачем у цій справі.
 
08 червня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
У вересні 2022 року та у січні 2023 року ДБР подало додаткові пояснення до касаційної скарги ОСОБА_1 . В обґрунтування цих пояснень відповідач зазначив, що 27 вересня 2019 року він виконав вимоги ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року у справі № 761/32765/19 та розпочав досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62019000000001518, про що належним чином проінформував позивача. Незгода позивача із діяльністю працівників ДБР, яка була ним оскаржена у передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди та відповідає правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 30 січня 2019 року в справі № 199/1478/17 та від 20 січня 2021 року в справі                                    № 686/27885/19, від 11 січня 2023 року в справі № 591/8842/21.
 
Позивач ОСОБА_1 надав пояснення на додаткові пояснення ДБР, у яких вказав про нерелевантність посилань відповідача на вказані правові позиції Верховного Суду у зв`язку із відмінністю установлених у цих справах судами обставин справ та обставин у справі, що предметом перегляду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
19 липня 2019 року ОСОБА_1  як потерпілий від злочину звернувся до ДБР із заявою про злочин, яка не була внесена до ЄРДР.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва                     від 04 вересня 2019 року у справі № 761/32765/19 задоволено скаргу                   ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Державного бюро розслідувань, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язано уповноважену особу ДБР внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування за його заявою                      від 19 липня 2019 року, зобов`язано уповноваженого слідчого ДБР через                24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.
 
27 вересня 2019 року до ЄРДР були внесені відомості щодо вчинення кримінального правопорушення за частиною першою статті 382 КК України за заявою ОСОБА_1 від 19 липня 2019 року, згідно із якою останній вказував на можливе вчинення працівниками ТУ ДБР у м. Львові кримінального правовпорушення, а саме невиконання ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 19 лютого 2019 року в справі                  № 463/1086/19.
 
Листом ДБР № 01-16010 від 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено, що розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні                            № 62019000000001518 та внесено відомості про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 382 КК України.
 
Постановами слідчих від 10 березня 2020 року, 02 квітня 2020 року, 21 травня 2020 року та 10 липня 2020 року відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим та закрито кримінальне провадження. 
 
Вказані постанови були скасовані ухвалами слідчих судей від 14 травня                2020 року, від 29 квітня 2020 року, від 30 жовтня 2020 року, від 17 листопада 2020 року.
 
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова                                      від 30 жовтня 2020 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову слідчого від 10 липня 2020 року про закриття кримінального провадження № 62019000000001518 від 27 вересня 2019 року за ознаками кримінального правовпорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України (справа № 463/6534/20).
 
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова                                      від 17 листопада 2020 року задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову слідчого від 21 травня 2020 року про відмову у визнанні                          ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 62019000000001518 від 27 вересня 2019 року за ознаками кримінального правовпорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України (справа                                         № 463/4883/20).
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Стаття 1174 ЦК України визначає спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, зокрема, така шкода відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
 
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили наявність певних недоліків у процесуальній діяльності відповідача щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_1                          від 19 липня 2022 року, закриття кримінального правопорушення та відмову визнати його потерпілим за неповноти досудового розслідування.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди правильно виходили з того, що судовий контроль за кримінально-процесуальною діяльністю слідчих на стадії досудового розслідування, внаслідок якого були ухвалені рішення про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження та про визнання ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчих ДБР і притягнення їх до цивільно-правової відповідальності.
 
Колегія суддів погоджується з цими висновками з огляду на таке.
 
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
 
За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про:                                1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
 
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
 
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.
 
Водночас наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
 
Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 20 січня                      2021 року в справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені ухвали слідчих суддів, забезпечив дотримання основних прав та інтересів позивача                   ОСОБА_1 шляхом усунення недоліків у процесуальній діяльності слідчих ДБР та свідчить про відсутність достатніх підстав для висновку щодо протиправності дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
 
Колегія суддів враховує обставини, встановлені в ухвалах слідчих суддів Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року в справі          № 463/6534/20 та від 17 листопада 2020 року в справі № 463/4883/20.
 
Так, у вказаних судових рішеннях судами було установлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62019000000001518                             від 27 вересня 2019 помилково здійснювалось не за тією заявою про вчинення кримінального правопорушення, з приводу якої ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова Мєлєшак О. В.                                     від 04 вересня 2019 року (справа № 761/32765/19) відомості про вчинення кримінального правопорушення було зобов`язано внести до ЄРДР, й з приводу не тих обставин, які повинні були становити предмет досудового розслідування.
 
Предметом досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні помилково були зазначені відомості щодо невиконання слідчим Гордон Е. С. вимог ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова                                  в справі № 453/3660/19 (стаття 382 КК України).
 
Натомість, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду                            м. Львова Мєлєшак О. В. від 04 вересня 2019 року (справа № 761/32765/19) до ЄРДР було зобов`язано внести відомості про вчинення кримінального правопорушення згідно із заявою ОСОБА_1 від 19 липня 2019 року, відповідно до змісту якої предметом досудового розслідування повинні були становити відомості про вчинення кримінального правопорушення «Конкурсної комісії по відбору працівників ДБР» (статті 364, 366 КК України).
 
Таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні не проводилось стосовно обставин, які викладені у заяві про вчинення кримінального правопорушення, та становлять предмет доказування у зазначеному кримінальному провадженні.
 
З урахуванням цих обставин слідчі судді дійшли висновків про неправильність та неповноту досудового розслідування та наявність підстав для скасування оскаржуваних постанов про закриття кримінального провадження та про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні.
 
Разом із тим саме по собі скасування постанов слідчих про закриття кримінального провадження та про відмову визнати ОСОБА_1 потерпілим не є достатнім для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту і не можуть бути підставою для відшкодування шкоди.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 11 вересня 2019 року в справі № 336/5519/18 та від 12 квітня 2021 року в справі                                          № 686/32005/19 (провадження № 61-9032св20).
 
При цьому суд звернув увагу на те, що не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а має значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.
 
У постанові від 22 квітня 2020 року (справа № 520/9306/17, провадження                  № 61-37014св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що реалізація особою свого процесуального права, передбаченого статтею 24 КПК України, задоволення слідчим суддею таких скарг, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Саме по собі визнання слідчим суддею бездіяльності відповідних посадових осіб правоохоронних органів під час досудового розслідування кримінального провадження беззаперечно не свідчить про завдання позивачу такими діями (бездіяльністю) посадових осіб будь-якої шкоди.
 
За таких обставин суди попередніх інстанцій у цій справі дійшли підставного висновку про те, що позивачем не доведено, що у ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні органами слідства, його посадовими особами, допущені порушення норм кримінально процесуального права (протиправність дій чи бездіяльності), які призвели до спричинення позивачеві моральної шкоди.
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі   № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17,                                  від 04 листопада 2020 року, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведеній справі відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.
 
Так, предметом розгляду справи № 201/7621/17 було відшкодування позивачу шкоди, завданої обшуком, проведеним без достатніх правових підстав, а у справі № 916/1423/17 - завдання позивачу майнової шкоди внаслідок бездіяльності органів поліції.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Позивач в обґрунтування своїх вимог про стягнення моральної шкоди зазначав дії та бездіяльність ДБР як органу досудового розслідування, а тому він має відповідати за завдання шкоди.
 
Колегія суддів відхиляє як безпідставні аргументи відзиву про те, що ДБР є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого на переконання позивача заподіяно таку шкоду.
 
Такий висновок відповідає сталій судовій практиці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі                                                № 242/4741/16-ц).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович