Головуючий у І інстанції Батрин О.В.
Провадження №22-ц/824/8888/2023                                                          Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

 ПОСТАНОВА
 ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
20 липня 2023року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
     Головуючого - судді:        Матвієнко Ю.О.,
     суддів:                                Мельника Я.С., Гуля В.В.,
     при секретарі:                    Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення  Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року  у справі за позовом  ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дій чи бездіяльності органів державної влади,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Кабінету Міністрів України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дій чи бездіяльності органів державної влади та просив про його задоволення, посилаючись на те, що 12.06.2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та його батьком ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу № 8598 від 12.06.2014 року, відповідно до умов якого банк відкриває банківський поточний рахунок клієнта № НОМЕР_1 у гривні та здійснює за ним операції. 
Також, 12.06.2014 року між тими ж сторонами було укладено договір банківського вкладу № 06/1272 - 2014 від 12.06.2014 року, відповідно до умов якого банк відкриває (вкладнику) вкладний (строковий) рахунок № НОМЕР_2 «Надійний» у гривні, а вкладник вносить на рахунок грошові кошти у сумі 190 000,00 грн., строком до 12.07.2014 року з процентною ставкою 8% річних та сплата нарахованих процентів за вкладом здійснюється в кінці терміну шляхом їх перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий банком згідно з договором банківського рахунку № 8598 від 12.06.2014 року. 
Отримавши інформацію про можливість банку стати банкрутом, батько позивача з жовтня 2014 року неодноразово звертався до працівників ПАТ «Старокиївський банк» для отримання інформації щодо повернення коштів, але йому не надавали офіційної інформації щодо строку повернення коштів. 
На подальші заяви батька позивача працівники ПАТ «Старокиївський банк» повідомили, що 11.09.2014 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк». 
Для отримання коштів вкладники з 25.09.2014 року до 04.11.2014 року включно могли звернутись до установ банку-агента Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - ПАТ «Банк «Київська Русь». 
Проте, звернувшись до ПАТ «Банк «Київська Русь», батько позивачакоштів не отримав та йому було запропоновано звернутися до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 
07.10.2014 року батькопозивача звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Старокиївський банк» із заявою про термінове повернення коштів. 
10.11.2014 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_2 отримав відповідь про те, що договір, який він уклав з ПАТ «Старокиївський банк», є предметом кримінального провадження і виплати за цим договором призупинено та в подальшому договори були визнані нікчемними. 
Вважаючи такі дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протиправними, батько позивача 05.05.2015 року звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. 
17.07.2015 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/8051/15 позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково, однак Фонд гарантування вкладів фізичних осіб створював усі умови для невиплати йому коштів. 
У 2019 році з інформації заступника Міністра юстиції України стало відомо, що органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатись у діяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. 
Таким чином, держава сприяла дисбалансуванню банківської системи України та позбавила позивача, як спадкоємця за законом після смерті батька ОСОБА_2 , права отримати кошти за банківським вкладом згідно із судовим рішенням. 
Загальна сума збитків, заподіяних позивачу, як спадкоємцю за законом, становить 507705 грн. 95 коп., яка складається з: 190 000 грн. 00 коп. - сума вкладу батька позивача згідно з договором банківського вкладу від 12.06.2014 року № 06/1272-2014; 17 116 грн. в якості 3% річних та 300 589 грн. 95 коп. інфляційних втрат, які позивач і просив стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на його користь.
Рішенням Печерськогорайонного суду м. Києва від 13 березня2023року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 190 000 грн. 00 коп.
У задоволенні іншої частинипозовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач Національний банк України через представника Донченка О.Г. подав на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та покласти на нього судові витрати по справі.
Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення не зазначено жодних підстав, з яких виходив суд, задовольняючи позовні вимоги, заявлені до Національного банку України. 
Окрім цього, судом першої інстанції в резолютивній частині судового рішення не зазначено, в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів (в тому числі Національного банку), або обов`язок чи право стягнення за цим рішенням є солідарним.
На думку скаржника, часткове задоволення позовних вимог судом першої інстанції здійснено з порушенням статей 263, 265, 266 ЦПК України та неправильним застосуванням статей 1173, 1174 ЦК України.
Так, судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення взагалі не зазначено, які права позивача порушені, невизнані чи оспорюванні Національним банком України. 
Задовольняючи позов частково, суд в порушення вимог ст. 266 ЦПК України не вказав, яким чином рішення суду стосується відповідача Національного банку чи право стягнення за рішенням суду є солідарним. 
Отже, внаслідок порушення судом статей 263, 265, 266 ЦПК України, судом ухвалено незаконне та необгрунтоване рішення щодо Національного банку, як одного із відповідачів по справі.
Апелянт також зазначив, що виходячи з доказів та доводів позовної заяви, змісту оскаржуваного судового рішення, очевидним є те, що позивачем не доведено, а судом при неправильному застосуванні статей 1173, 1174 ЦК України не встановлено факту порушення прав позивача протиправними діями або бездіяльністю Національного банку. При цьому, позивачем не надано, а судом не досліджено будь-якого судового рішення (вироку), що підтверджує неправомірність (незаконність) прийняття неправомірного рішення, вчинення протиправних дії чи бездіяльності Національного банку, його посадовими або службовими особами, що призвели до завдання шкоди позивачу.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвоката Музичук Л.В., остання просила задовольнити скаргу відповідача, рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову. 
В судовому засіданні представник відповідача Національного банку України Донченко О.Г. та представник відповідачаФонду гарантування вкладів фізичних осіб - адвокат Музичук Л.В.апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав.
В судове засідання інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності, за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки про склад спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2 , № 25/01-16 від 23.03.2021 року, видану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пестич Л.В., в провадженні останньої знаходиться спадкова справа № 12/2020, яка була заведена 03.08.2020 року щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє місце проживання якого було за адресою: АДРЕСА_1 , та єдиним спадкоємцем якого є його син - ОСОБА_1 , в тому числі з урахуванням 1/2 частки, від якої відмовився син померлого - ОСОБА_4 (том 1, а.с.37).
Встановлено, що 12.06.2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Старокиївський банк» укладено договір банківського рахунку № 8598, за умовами якого банк відкрив ОСОБА_2 банківський поточний (на вимогу) рахунок № НОМЕР_1 у гривні (том 1, а.с.22а).
12.06.2014 року між тими ж сторонами було укладено договір банківського вкладу № 06/1272-2014 «Надійний» у гривні, строком до 12.07.2014 року на суму 190 000,00 грн., з процентною ставкою за вкладом 8% річних (том 1, а.с.22).
Пунктом 2.2 зазначеного договору передбачена сплата процентів в кінці терміну шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника № НОМЕР_1 , що був відкритий раніше у ПАТ «Старокиївський банк» відповідно до договору банківського рахунку від 12.06.2014 року № 8598.
Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2014 року відкликано банківську ліцензію та ухвалено рішення про ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк». 
Для отримання коштів вкладники з 25 вересня 2014 року до 04 листопада 2014 року включно могли звернутись до установ банку-агента Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - ПАТ «Банк «Київська Русь».
07.10.2014 року ОСОБА_2 звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Старокиївський банк» із заявою про термінове повернення коштів з ПАТ «Старокиївський банк» (том 1, а.с.23).
Згідно з листом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» від 10.11.2014 року ОСОБА_2 було повідомлено, що враховуючи наявність фактів вчинення працівниками та клієнтами Банку дій, спрямованих на неправомірне отримання від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами, прийнято рішення про зупинення відповідних виплат та перерахувань та одночасно зазначено, що договір банківського рахунку № 8598 від  12.06.2014 року та договір банківського вкладу № 06/1272-2014 від 12.06.2014 року є предметом кримінального провадження № 12014000000000367 і визнані Банком нікчемними відповідно до ч. 2 та 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (том 1, а.с.25).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2015 року у справі № 826/8051/15 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіної Л.О. щодо визнання нікчемними укладених із ОСОБА_2 договору банківського вкладу № 06/1272-2014 від 12.06.2014, договору банківського рахунку № 8598 від 12.06.2014 та всіх транзакцій за цими договорами, а також щодо зупинення перерахування/виплати за вказаними транзакціями та правочинами; визнано протиправним та скасовано наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіної Л.О. № 61 від 29.08.2014 в частині, що стосується  ОСОБА_5 ; визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіної Л.О. щодо невключення  ОСОБА_5 до повного переліку вкладників ПАТ «Старокиївський Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіну Л.О. надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про вкладника  ОСОБА_5 , як вкладника, який має право на відшкодування за вкладами в ПАТ «Старокиївський Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (том 1, а.с. 28-31).
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 рокуу справі № 826/8051/15 частково задоволено апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О., постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2015 року скасовано в частині визнання протиправним та скасування наказу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський Банк» Пантіної Л.О. № 61 від 29.08.2014 в частині, що стосується ОСОБА_5 , закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог, в іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.07.2015 року залишено без змін (том 1, а.с. 32-36).
Також встановлено, що 25.09.2019 року внесено запис до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за № 10681110023024349 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи, тобто, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 190 000 грн. 00 коп., суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово робив висновок, що право на суд було б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, аби остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї  власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою ст. 1058 ЦК України визначається, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Частина перша ст. 1061 ЦК України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Згідно з ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
На державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій органів державної влади та посадових осіб, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.
Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.
Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Відповідно до п. 17 ч. 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Відповідно до ч. 1, 2, 7 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.
Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом, який вкладник має в банку, що в подальшому реорганізувався шляхом перетворення, на тих самих умовах, що і до реорганізації.
Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 вказано, що гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів». Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом.
Таким чином, судом встановлено, що  позов було пред`явлено до держави Україна на підставі ст. 1174 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, створеного з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та наділеного владними управлінськими функціями, питання про протиправність дій якої було вирішено судом у порядку адміністративного судочинства у справі № 826/8051/15 та судове рішення про зобов`язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_5 , як вкладника, спадкоємцем якого є позивач ОСОБА_1 , який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу, неможливо виконати у зв`язку із ліквідацією банку, а отже права  не можуть вважатись поновленими, а судове рішення виконаним.
При цьому, правильним є висновок суду про те, що внаслідок протиправних дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відбулося втручання у право позивача на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки позивач є спадкоємцем особи, яка, будучи вкладником за життя, малазаконні сподівання на гарантоване відшкодування державою, яка делегувала відповідні функції Фонду гарантування вкладів фізичнихосіб, коштів за його вкладом.
Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 03.02.2021року справа № 757/225/20-ц.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого   висновкупро задоволення позовних вимог в частині відшкодування заподіяної позивачу шкоди у розмірі неповернутого вкладу у сумі 190 000,00 грн. внаслідок протиправних дій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, щовстановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.07.2015 року.
Доводи апеляційної скарги Національного банку України зводяться до того, що суд при розгляді справи та ухваленні рішення не встановив та не зазначив у рішенні про порушення прав позивача ОСОБА_1 відповідачем Національним банком України, однак ці доводи скарги не спростовують обгрунтованості висновків суду в частині наявності підстав для відшкодування позивачу завданої йому державою майнової шкоди у розмірі 190 000,00 грн. шляхом стягнення цих коштів з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.
В судовому порядку судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено факт порушення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб законного права батька позивача на отримання суми депозиту у гарантованій державою сумі, що складає у даному випадку 190 000,00 грн. Оскільки батько позивача вищевказані кошти за життя не отримав, а спадщину після його смерті отримав син ОСОБА_1 , позивач по справі, останній має безумовне право на отримання цих коштів від держави шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку за рахунок коштів Державного бюджету України.
Інші доводи апеляційної скарги Національного банку України не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, та з урахуванням їх належності, допустимості та достатності обґрунтовано задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь з держави майнової шкоди у розмірі 190 000,00 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ. 
Доводи відзиву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про те, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.07.2015 року набрало законної сили 23.12.2019 року, а ПАТ «Старокиївський банк» було припинено 25.09.2019 року, що виключало можливість виплати батьку позивача належного йому депозиту Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, діяльність якого вже була припинена на той час, до уваги колегією суддів не беруться, оскільки ці доводи не спростовують обов`язок держави компенсувати позивачу суму депозиту, право правомірного очікування якого належало його батьку ОСОБА_2 , як вкладнику банку. Адже, саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій органів державної влади та посадових осіб, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах. Невиконання державою вищевказаного обов`язку призвело довтручання у право позивача на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки позивач є спадкоємцем особи, яка, будучи вкладником, за життямала законні сподівання на гарантоване відшкодування державою, яка делегувала відповідні функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, коштів за його вкладом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги Національного банку України - без задоволення.  
В зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.                        
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В :
        
Апеляційну скаргу Національного банку України - залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2023 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:    
 
Судді: