ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" липня 2023 р.           Справа№ 910/17961/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Михальської Ю.Б.
суддів:            Скрипки  І.М. 
          Тищенко А.І. 

секретар судового засідання: Мудрак Р.Р.
за участю представників: згідно протоколу судового засідання від 18.07.2023,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000»
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 (повний текст складено 21.04.2023)
у справі №910/17961/21 (суддя Васильченко Т.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестхім Україна»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» 
про стягнення 1 755 808,98 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вестхім Україна» (далі, позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» (далі, відповідач) про стягнення 1  755 808,98 грн, з яких: 1  560 000,00 грн основний борг, 54 053,82 грн пеня, 24 624,41 грн інфляційні втрати, 15% річних у розмірі 67 130,75 грн, неустойка у розмірі 50 000,00 грн. При цьому, позивач на підставі частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України  просив суд зазначити в рішенні про нарахування 15% річних та пені на суму боргу до моменту виконання рішення суду.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем узятих на себе зобов`язань за Договором поставки №ПЕ006ВХ/2020 від 03.03.2020 в частині здійснення оплати за отриманий товар.

Короткий зміст оскарженого рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 провадження в частині стягнення 10 000,00 грн основного боргу закрито.
В іншій частині позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестхім Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» про стягнення задоволено.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестхім Україна» основний борг у розмірі 1 550 000 (один мільйон п`ятсот п`ятдесят тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 54 053 (п`ятдесят чотири тисячі п`ятдесят три) грн 82 коп., штраф у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 24 624 (двадцять чотири тисячі шістсот двадцять чотири) грн 41 коп., 15% річних у розмірі 67 130 (шістдесят сім тисяч сто тридцять) грн 75 коп. та судовий збір у розмірі 26 337 (двадцять шість тисяч триста тридцять сім) грн 13 коп.
В задоволенні вимоги про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачем на виконання умов Договору поставки №ПЕ006ВХ/2020 від 03.03.2020 було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 12  332  400,00 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними. Позаяк, відповідач оплату за отриманий товар належним чином не здійснив, сплативши лише 10  772 400,00 грн, у зв`язку з чим у нього виник борг за Договором, який станом на дату подання позову становив 1  560 000,00 грн.
Водночас, судом встановлено, що після подання позову до суду відповідач частково здійснив оплату основного боргу в розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №8121 від 05.11 2021 на відповідну суму.
Суд, посилаючись на положення пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, закрив провадження у справі в частині стягнення 10 000,00 грн основного боргу у зв`язку з відсутністю в цій частині предмета спору.
В іншій частині суд встановив, що розмір основної заборгованості відповідача підтверджено належними первинними документами та задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 1  550  000,00 грн.
Водночас, враховуючи доведений факт порушення відповідачем свого грошового зобов`язання, перевіривши розрахунки пені, штрафу, 15% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині також задовольнив у заявленому ним розмірі.
Стосовно вимоги позивача про зазначення згідно частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення про здійснення органом (особою), що буде виконувати рішення, формули нарахування пені та 15% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення відповідачем, з урахуванням правил розрахунку остаточної суми таких платежів щодо основного боргу, суд, приймаючи до уваги те, що розмір основної заборгованості, стягнутої з відповідача складає 1  550 000,00 грн та позивачем було реалізовано право на стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 15% річних, передбачених умовами договору, враховуючи дію воєнного стану на території України та те, що відсутні підстави вважати, що відповідачем у примусовому порядку не буде виконуватись рішення суду, дійшов висновку про відсутність на даний час правових підстав для застосування приписів частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України. Крім цього, суд зауважив на тому, що позивачем одночасно викладено вимогу про зазначення в резолютивній частині рішення одночасного нарахування пені та 15% річних до моменту виконання рішення відповідачем, тоді як приписами частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України  передбачено можливість нарахування або відсотків, або пені. 
Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на недоведеність відповідачем виняткових обставин, які могли б стати підставою для такого зменшення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись із прийнятим рішенням, 05.05.2023 (про що свідчить відмітка відділу документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду) Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до наступного:
- унаслідок безпідставної відмови в задоволенні клопотання відповідача про проведення судової експертизи залишилися невстановленими обставини, що мають значення для справи (щодо підписання договору поставки зі сторони відповідача);
- суд безпідставно залишив без задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, залишивши, у тому числі, поза увагою той факт, що у позовній заяві відсутні відомості щодо понесення позивачем збитку;
- в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

           19.06.2023 від позивача через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача з проханням залишити її без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.
У відзиві позивач наголосив на наступному:
- щодо відмови у проведенні експертизи, то по-перше вказане клопотання було подане з пропуском строку, по-друге, не містило жодних обґрунтувань щодо неможливості його подання у встановлений строк. Відповідач у своєму клопотанні стверджував, що начебто не підписував договір поставки, однак самого факту поставки не заперечував, про що свідчать здійснені ним часткові оплати за товар, наявні в матеріалах справи підписані видаткові накладні, акти звірки взаєморозрахунків. Відповідачем, водночас, не було надано суду примірник Договору поставки, редакція якого відрізнялася би від наданої позивачем з позовом. Позивач наголошує, що суд правомірно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи, оскільки матеріали справи містять відомості, що наперед спростовують підняті в клопотанні про призначення експертизи питання, а також зважаючи на те, що справа не містить взаємно суперечливих доказів, оцінку яких можна здійснити лише через призначення експертизи;
- щодо зменшення розміру штрафних санкцій,  то позиція суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні клопотання відповідача є обґрунтованою та правомірною. Посилання відповідача на повномасштабне вторгнення російської федерації, на відключення електроенергії, обстріли, інші трагічні обставини є недоречними у даному випадку, оскільки такі обставини однаковою мірою торкнулися і позивача, й інших суб`єктів господарювання та громадян, відповідно, відповідач не вправі посилатися на ці обставини як на особисту преференцію не виконувати власні зобов`язання, тим більше, що такі зобов`язання й судовий процес про стягнення заборгованості виникли ще до початку повномасштабного вторгнення. Позивач, який не отримав кошти за товар, несе прямий збиток у розмірі вартості такого товару, більш того, інфляційні процеси збільшують розмір збитку позивача, неотримані за товар кошти позивач не може використовувати у своїй діяльності, спрямовуючи їх в оборот;
- щодо відводу судді, то доводи, які були покладені в основу заяви відповідача про відвід судді, є безпідставними.
Також у відзиві позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження у розмірі 10  000,00 грн. До відзиву позивачем додані розрахунок суми судових витрат, копія договору про надання правничої допомоги №06/21(25) від 01.11.2021, копія додаткової угоди від 19.06.2023 до договору про надання правничої допомоги №06/21(25) від 01.11.2021, копія рахунку №910/17961/21-ІІ від 19.06.2023, копія довіреності на адвоката Вінокурова В.О., копія свідоцтва. 
Розгляд справи позивач у відзиві просив здійснювати за наявними матеріалами справи без участі його представника. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Скрипка І.М., Тищенко А.І.
Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга була подана скаржником безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/17961/21; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.
15.05.2023 матеріали справи №910/17961/21 надійшли до суду апеляційної інстанції та були передані судді-доповідачу.
15.05.2023 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестхім Україна» надійшло клопотання про повернення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000», яке мотивоване тим, що апеляційна скарга підписана юристом Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» - Пікулею С.В., повноваження якого підтверджені довіреністю №29/08-22 від 29.08.2022. Зазначено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості стосовно Пікулі С.В. як особи, яка має право діяти від імені відповідача в порядку самопредставництва. Вказано, що в Єдиному реєстрі адвокатів України відсутні будь-які відомості про адвоката з прізвищем «Пікуля». Враховуючи викладене, позивачем зроблено висновок, що Пікуля С.В. не може діяти від імені відповідача в порядку самопредставництва.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 залишено без руху; роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю «Темп-2000», що протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху скаржник має право усунути вказані недоліки, надавши суду апеляційної інстанції докази доплати судового збору в сумі 35 479,70 грн.
Щодо клопотання позивача про повернення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив відсутність підстав для його задоволення, оскільки Пікулею С.В. у відповідності до статей 56, 58 Господарського процесуального кодексу України надано вичерпний перелік документів на підтвердження повноважень для самопредставництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000».
Суддя-доповідач Михальська Ю.Б. з 29.05.2023 по 11.06.2023 перебувала у щорічній відпустці.
06.06.2023 на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» надійшло клопотання, до якого долучено квитанцію №32528798800007043286 від 06.06.2023 про доплату судового збору в розмірі 35  480,00 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21, призначено до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 на 27.06.2023.
26.06.2023 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №910/17961/21, яке мотивоване зайнятістю представника відповідача - Пікулі С.В. в судовому засіданні в Солом`янському районному суді міста Києва (провадження №760/13390/22), про що надано відповідні докази (роздруківку електронної судової повістки).
У судове засідання, призначене на 27.06.2023, представники сторін не з`явились.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» про відкладення розгляду справи №910/17961/21 задоволено, розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 відкладено на 18.07.2023.
03.07.2023 відповідач подав через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду заяву про зменшення витрат на правову допомогу.
У судовому засіданні 18.07.2023 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників сторін

У судове засідання, призначене на 18.07.2023, представники сторін не з`явилися.
Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу просив її розгляд здійснювати за його відсутності. 
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Копію ухвали Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 про відкладення розгляду справи на 18.07.2023 у даній справі було направлено судом на юридичну адресу ТОВ «Темп-2000» (01133 м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 29), про що свідчить список розсилки поштової кореспонденції та витяг із сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення.
Відповідно до частин 3, 7  статті 120 Господарського процесуального кодексу України  виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, не вручення під час доставки, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. 
Відтак, ТОВ «Темп-2000» належним чином повідомлялося судом про розгляд апеляційної скарги, однак витягом із сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення на адресу ТОВ «Темп-2000» підтверджується, що відповідне відправлення не було вручене 04.07.2023 ТОВ «Темп-2000» під час доставки з відміткою «інші причини».
Водночас, попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Так, ухвала Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 у даній справі була 03.07.2023 оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/111885493, відповідно, скаржник (його представник) не був позбавлений можливості ознайомитися з її змістом, враховуючи його обізнаність про наявність відкритого апеляційного провадження.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги відповідача на рішення суду в даній справі за відсутності його представника.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

03.03.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестхім Україна» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» (покупець) укладено Договір поставки №ПЕ006ВХ/2020 (далі, Договір), за умовами пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити добавки до полімерів (далі, продукція) в асортименті, кількості та по цінам, викладеним в додатках до цього договору, які є його невід`ємною частиною.
Умовами пунктів 1.2. та 1.4. Договору визначено, що під додатками до нього розуміються рахунки та видаткові накладні, що видаються постачальником. Поставка продукції здійснюється окремими партіями, асортимент, комплектність та кількість продукції в яких погоджується сторонами шляхом оформлення заявок на поставку продукції відповідно до умов, викладених в статті 3 («Умови поставки продукції») цього договору.
Загальна кількість, асортимент та комплектність продукції, що підлягає поставці, будуть вказані в додатках до цього договору. Фактична кількість, асортимент та комплектність продукції, що підлягає поставці покупцю, погоджується сторонами шляхом оформлення додатків до договору, на підставі заявок на    поставки окремих партій продукції (пункти 2.1. та 2.2. Договору).
Поставка продукції здійснюється окремими партіями відповідно до поданих покупцем та погоджених    постачальником заявок на поставку продукції (пункт 3.1. Договору).
За умовами пунктів 3.2. та 3.3. Договору асортимент та кількість продукції в кожній партії покупець вказує в заявці на поставку відповідної партії продукції, яка повинна бути підписаною уповноваженою особою. Погоджені сторонами асортимент та кількість продукції в кожній партії вказується в додатках до даного договору.
Якщо інше не буде додатково визначено сторонами в додатках, поставка продукції має бути здійснена в строк, що не перевищує 5 робочих днів від дати погодження постачальником заявки покупця. Датою поставки є дата передачі продукції покупцю, зазначена в товарно-супровідних документах на продукцію (пункти 3.4. та 3.5. Договору).
Якщо інше не зазначено у додатках або додаткових угодах до цього договору, доставка продукції здійснюється постачальником (за свій рахунок) на склад покупця, тобто на умовах DDP м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, 136 (відповідно до Інкотермс-2010), Міжнародні правила щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (редакція 2010 року) застосовуються із урахуванням особливостей, пов`язаних із внутрішньодержавним характером цього договору та є необхідними при тлумаченні договору, якщо інші умови не зазначені в договорі, додатках або домовленостях до нього (пункт 3.7. Договору).
Пунктом 4.1. Договору сторони визначили, що датою переходу права власності на продукцію є дата поставки.
Ціна на продукцію встановлюється в національній валюті України - гривнях (з урахуванням податку на додану вартість) та вказується в додатках до цього договору, які є невід`ємними частинами. Вартість тари, пакування та маркування продукції внесена у її ціну. Загальна сума договору складається з загальної вартості продукції, яка була поставлена під час дії цього договору (пункти 5.1., 5.2. та 5.3. Договору).
Пунктом 6.1. Договору сторони передбачили, що покупець зобов`язаний здійснити оплату поставленої продукції в строк, що не перевищує 30 календарних днів з дати поставки продукції.
Угодою про внесення змін від 01.10.2020 до Договору поставки №ПЕ00ВХ/2020 від 03.03.2020 пункт 6.1. сторони виклали в наступній редакції: «Покупець зобов`язаний здійснити оплату поставленої продукції в строк, що не перевищує 45 календарних днів з дати поставки продукції».
Оплата поставленої продукції здійснюється покупцем шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Валютою платежів є національна валюта України - гривня. Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів сплачених покупцем за поставлену партію продукції, на поточний рахунок постачальника (пункти 6.2., 6.3. та 6.4. Договору).
За умовами пункту 7.1. Договору партія продукції вважається переданою постачальником та прийнятою покупцем: за кількістю - шляхом перевірки та порівняння, відповідно до кількості місць, вказаної в транспортних та супровідних документах на партію продукції; за якістю - відповідно до сертифікатів якості та/або відповідності постачальника та/або виробника.
Приймання продукції за кількістю здійснюється відповідно до інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за кількістю», що затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 №П-6, а приймання продукції за якістю здійснюється відповідно до інструкції «Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю», що затверджена постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 №П-7 (пункти 7.2. та 7.3. Договору).
Пунктом 13.1. Договору з урахуванням змін, внесених угодою про внесення змін до договору від 01.10.2020, визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання повноважними представниками сторін та діє до 31.12.2023.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем погоджено поставку продукції відповідачу, а саме крейдової добавки PolyCarb VT-80 та виставлено рахунки на оплату №ВХ002654 від 26.03.2020 на суму 147 600,00 грн, №ВХ002797 від 30.03.2020 на суму 123 000,00 грн, №ВХ003149 від 09.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ003527 від 27.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ003528 від 27.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ003529 від 27.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ004742 від 02.06.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005018 від 11.06.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005211 від 18.06.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005322 від 23.06.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006027 від 15.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006134 від 20.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006455 від 28.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006456 від 28.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006739 від 06.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ007092 від 17.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ007093 від 20.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ007340 від 28.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ007578 від 03.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ008217 від 28.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ008218 від 28.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ008219 від 28.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ008880 від 21.10.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ009187 від 02.11.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ009423 від 10.11.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ009602 від 16.11.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ010189 від 08.12.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ010509 від 18.12.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ000338 від 22.01.2021 на суму 275 000,00 грн, №ВХ001208 від 25.02.2021 на суму 308 000,00 грн, №ВХ002186 від 01.04.2021 на суму 356 400,00 грн, №ВХ010045 від 21.04.2021 на суму 356 400,00 грн, №ВХ010332 від 29.04.2021 на суму 356 400,00 грн, №ВХ010333 від 29.04.2021 на суму 356 400,00 грн, №ВХ011286 від 02.06.2021 на суму 347 600,00 грн, №ВХ011642 від 14.06.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ011716 від 16.06.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ011907 від 23.06.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ012124 від 30.06.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ012331 від 08.07.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ012947 від 03.08.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ013091 від 10.08.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ013309 від 18.08.2021 на суму 330 000,00 грн та №ВХ013497 від 26.08.2021 на суму 330 000,00 грн.
На виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 12  332 400,00 грн, що підтверджується видатковими накладними №ВХ001731 від 26.03.2020 на суму 147 600,00 грн, №ВХ001909 від 30.03.2020 на суму 123 000,00 грн, №ВХ002210 від 10.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ002527 від 28.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ002568 від 29.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ002554 від 29.04.2020 на суму 268 400,00 грн, №ВХ003332 від 02.06.2020 на суму 2662 00,00 грн, №ВХ003672 від 18.06.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ003688 від 19.06.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ003900 від 26.06.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ004292 від 16.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ004420 від 21.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ004571 від 29.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ004659 від 31.07.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ004952 від 14.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005048 від 17.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005150 від 21.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005283 від 28.08.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005420 від 03.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005927 від 28.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005919 від 28.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ005955 від 29.09.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006417 від 21.10.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006684 від 03.11.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006902 від 11.11.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ006985 від 18.11.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ007473 від 09.12.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ007686 від 21.12.2020 на суму 266 200,00 грн, №ВХ000214 від 22.01.2021 на суму 275 000,00 грн, №ВХ000980 від 02.03.2021 на суму 308 000,00 грн, №ВХ001711 від 02.04.2021 на суму 356 400,00 грн, №ВХ002129 від 23.04.2021 на суму 162 000,00 грн, №ВХ002352 від 01.05.2021 на суму 356 400,00 грн, №ВХ002356 від 01.05.2021 на суму 356 400,00 грн, №ВХ003031 від 03.06.2021 на суму 347 600,00 грн, №ВХ003299 від 15.06.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ003360 від 18.06.2021 на суму 330000,00 грн, №ВХ003575 від 29.06.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ003615 від 02.07.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ003780 від 09.07.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ004261 від 04.08.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ004463 від 13.08.2021 на суму 330 000,00 грн, №ВХ004588 від 20.08.2021 на суму 330 000,00 грн та №ВХ004688 від 28.08.2021 на суму 330 000,00 грн, які підписані уповноваженими представниками сторін (в тому числі з використанням електронного цифрового підпису) без заперечень і зауважень та скріплені печатками.
Звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач зазначає, що відповідач лише частково здійснив оплату за отриманий товар у сумі 10  772 400,00 грн, а тому основна заборгованість відповідача перед позивачем за Договором станом на дату подання позову становить 1  560  000,00 грн.
Враховуючи порушення грошового зобов`язання, позивач також просив суд стягнути з відповідача 54 053,82 грн пені, 24 624,41 грн інфляційних втрат, 15% річних у розмірі 67 130,75 грн, неустойку у розмірі 50 000,00 грн.
Заперечуючи проти позову під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач зазначав, що не підписував Договір поставки №ПЕ006ВХ/2020 від 03.03.2020, а між сторонами у справі дійсно існували договірні відносини, однак сторони за ними виконали свої зобов`язання.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву позивача на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін із наступних підстав.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір №ПЕ006ВХ/2020 від 03.03.2020 є договором поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.
Відповідно до  статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
Частиною 1 статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві. 
Пунктом 4.1. Договору сторони визначили, що датою переходу права власності на продукцію є дата поставки.
Матеріалами справи, а саме переліченими у розділі постанови «Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції» видатковими накладними, складеними на підставі Договору поставки №ПЕ00ВХ/2020 від 03.03.2020 за період з 26.03.2020 по 28.08.2021, підтверджується, що на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 12  332 400,00 грн.
Зазначені видаткові накладні містять найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, найменування товару, його кількість, вартість та інші необхідні реквізити, тобто відповідають вимогам законодавства та є у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинними бухгалтерськими документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Видаткові накладні підписані сторонами без жодних зауважень щодо асортименту, комплектності, кількості та якості поставленого товару, скріплені печатками підприємств.
Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Пунктом 6.1. Договору (в редакції до 01.10.2020) визначено, що покупець зобов`язаний здійснити оплату поставленої продукції в строк, що не перевищує 30 календарних днів з дати поставки продукції.
Після 01.10.2020 сторони переглянули строки оплати та в угоді про внесення змін від 01.10.2020 до Договору поставки визначили, що покупець зобов`язаний здійснити оплату поставленої продукції в строк, що не перевищує 45 календарних днів з дати поставки продукції.
Втім, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач своїх зобов`язань за Договором в частині повної та своєчасної в установлені вказаними пунктами Договору строки оплати отриманого товару належним чином та в повному обсязі не здійснив.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на дату подання позивачем позову в даній справі (05.11.2021) відповідачем було сплачено за поставлену позивачем згідно Договору продукцію 10  772  400,00 грн, що підтверджується долученими до позовної заяви довідкою від 28.10.2021 вих.№210-193-44730-2021БТ, виданою АТ Банк «Південний» про рух коштів по рахунку ТОВ «Вестхім Україна», фільтрованою випискою (за критерієм платника - ТОВ «Темп-2000») по рахунку позивача, відкритому в АТ КБ «Приватбанк», за період з 03.03.2020 по 27.10.2021 та платіжним дорученням №7828 від 29.10.2021 на суму 5  000,00 грн.
Відповідно, заборгованість відповідача перед позивачем станом на дату подання позову становила 1  560  000,00 грн.
Також у процесі розгляду справи місцевим господарським судом відповідач частково здійснив оплату основного боргу в розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №8121 від 05.11 2021 на відповідну суму.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові.
З огляду на викладене, у зв`язку зі сплатою відповідачем грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн після пред`явлення позову позивачем, провадження у справі в частині вимог про стягнення основного боргу у розмірі 10  000,00 грн підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, висновки суду першої інстанції з приводу чого є обґрунтованими.
В іншій частині доказів сплати основної заборгованості відповідачем суду не надано, а тому позовні вимоги про стягнення 1  550  000,00 грн (1  560  000,00 грн - 10  000,00 грн) підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 54 053,82 грн пені, 24 624,41 грн інфляційних втрат, 15% річних у розмірі 67 130,75 грн та неустойки в розмірі 50 000,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про їх задоволення, з чим колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.
Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
За змістом статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Частинами 4 та 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Умовами пункту 10.3. Договору сторони погодили, що у випадку порушення строку оплати продукції покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла у період за який сплачується пеня) від несплаченої суми за кожний день прострочки.
Також покупець на вимогу постачальника, у випадку несвоєчасної оплати продукції, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 15% річних від простроченої суми. У випадку прострочення оплати продукції більше ніж на два місяці покупець на вимогу постачальника зобов`язаний сплатити додатково неустойку у розмірі 20% від простроченої суми (пункт 10.4. Договору).
Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати отриманої продукції на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пунктів 10.3., 10.4. Договору позивачем нараховано пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період від несплаченої суми, що становить 54 053,82 грн та неустойку у розмірі 20% за прострочення оплати продукції більше ніж на два місяця, що складає 50 000,00 грн.
Як вірно встановив суд першої інстанції, передбачена сторонами у пункті 10.4. Договору відповідальність покупця за прострочення оплати продукції більш ніж на два місяці за договором у вигляді сплати неустойки в розмірі 20% від простроченої суми за своєю правовою природою, виходячи із визначення статті 549 Цивільного кодексу України, є штрафом.
При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить  статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі  статтею 549 Цивільного кодексу України  пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до  статті 230 Господарського кодексу України  - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.
Відтак, колегія суддів, враховуючи доведений позивачем факт прострочення відповідачем його грошового зобов`язання за Договором, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені та штрафу, дійшла висновку про його арифметичну правильність, позовні вимоги про стягнення з відповідача 54 053,82 грн пені та 50 000,00 грн штрафу підлягають задоволенню.
Окрім цього, оскільки відповідно до частини 2  статті 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивачем нараховані 15% річних в сумі 67 130,75 грн, як це погоджено сторонами у пункті 10.4. Договору, та інфляційні втрати у розмірі 24 624,41 грн.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку  статті 625 Цивільного кодексу України  є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок 15% річних та інфляційних втрат, суд також дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.
Разом із цим, позивач у позові просив суд відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України  зазначити в резолютивній частині рішення про здійснення органом (особою), що буде виконувати рішення, формули нарахування пені та 15% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення відповідачем, з урахуванням правил розрахунку остаточної суми таких платежів щодо основного боргу.
Відповідно до частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України  суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому  розділом VI цього Кодексу.
Колегія суддів наголошує, що положення частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України носять диспозитивний характер, надаючи право виключно суду вирішувати питання доцільності застосування механізму стягнення відсотків (пені).
Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, суд має виважено підходити до вибору процесуальних засобів, щоб це не призвело до порушення основоположних засад господарського судочинства та не призводило до порушення прав, гарантованих  Конституцією  та законами України, при застосуванні, зокрема, положень частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України  суд має враховувати дії стягувача та боржника на час виникнення порушеного права, а не заздалегідь.
Господарський суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих  Конституцією  і законами України.
Поміж тим, не можуть бути проігноровані вимоги частини 3  статті 16 Цивільного кодексу України, за якими суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої  статті 13 цього Кодексу.
Тобто, в кожному окремому процесі суд повинен оцінити не тільки порушення з боку відповідача, але і дії особи, яка звертається за захистом своїх прав через призму  статті 13 Цивільного кодексу України.
Приймаючи до уваги те, що розмір основної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 1  550 000,00 грн та позивачем було реалізовано право на стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 15% річних, передбачених умовами Договору, враховуючи дію воєнного стану на території України та те, що відсутні підстави вважати, що відповідачем у примусовому порядку не буде виконуватись рішення суду, колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду про відсутність на даний час правових підстав для застосування приписів частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, суд зауважує, що в разі ухилення відповідача від виконання рішення суду, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду в окремому провадженні з вимогою про стягнення штрафних санкцій та компенсаційних втрат згідно приписів частини 2  статті 625 Цивільного кодексу України.
У контексті зазначеного слід також зауважити на тому, що позивачем одночасно викладеного вимогу про зазначення в резолютивній частині рішення одночасного нарахування пені та 15% річних до моменту виконання рішення відповідачем, тоді як приписами частини 10  статті 238 Господарського процесуального кодексу України  передбачено можливість нарахування або відсотків, або пені. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі №203/1330/20.
Під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідачем 14.03.2023 було подане клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, в обґрунтування якого він посилався на те, що сума заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій є надмірно великою з урахуванням тієї обставини, що стягнення відбувається в період дії воєнного стану; з 24.02.2022 та до середини квітня місто Київ та Київська область були районом активних бойових дій, що спричинило повну зупинку виробничої діяльності відповідача на цей період, оскільки виробничі потужності відповідача розміщені у місті Києві; пізніше вдалось частково відновити виробництво, однак внаслідок у ворожих атак та знищення енергетичної інфраструктури почалися регулярні відключення електроенергії, що спричинило значене зниження виробничих потужностей відповідача.
Місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання. 
В апеляційній скарзі відповідач не погоджується із такими висновками суду, вказуючи на те, що відповідач об`єктивно не мав можливості виконувати грошові зобов`язання. Скаржник наголошує, що внаслідок регулярних відключень електроенергії відбувались постійні зупинки виробництва, відповідач несе істотне навантаження зі сплати вже прострочених зобов`язань в умовах зниження об`ємів виробництва, реалізації продукції та за наявності дебіторської заборгованості, яка викликана зупинкою або призупиненням роботи деяких контрагентів. Крім того, суд залишив поза увагою той факт, що у позовній заяві відсутні відомості щодо понесення позивачем збитку.
Оцінивши вказані доводи скаржника, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та не вбачає наявності підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем, враховуючи наступне.
Відповідно до    статті 233 Господарського кодексу України    у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3  статті 551 Цивільного кодексу України.
Так, згідно з частиною 3  статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Водночас, зазначені норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
За змістом зазначених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені  статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил  статті 86 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує  відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Подібний за змістом висновок щодо застосування норм права, а саме  статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України неодноразово послідовно викладався  Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020 у справі №925/605/18, від 17.03.2020 №925/597/19, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити з того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені, штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Так, оцінюючи обставини, на які посилається скаржник, колегія суддів зазначає, що прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань розпочалось задовго до введення воєнного стану в Україні й подальших відключень електроенергії і жодних доказів неможливості виконання взятих на себе зобов`язань за договором поставки до введення воєнного стану в країні відповідачем не надано.
Не надано відповідачем і доказів того, що у зв`язку з воєнними діями, все, або частина майна товариства була задіяна під час тих чи інших заходів, що перешкоджало б суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану. Позаяк воєнний стан на території України сам по собі не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти, а такі обставини підлягають доведенню в загальному порядку, чого скаржником не зроблено.
Також, виходячи зі змісту статті 617 Цивільного кодексу України, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника не є підставою для звільнення його від відповідальності.
Колегією суддів враховано, що відповідач не звертався до позивача із пропозиціями щодо врегулювання спірної заборгованості й тривалий час не здійснює її погашення. Водночас, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем з огляду на запровадження в державі воєнного стану.
Враховуючи вищевикладене, обставини, на які скаржник посилається в обґрунтування свого клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, не свідчать про винятковість розглядуваного випадку та наявність об`єктивних обставин, що виключали б можливість відповідача належним чином виконати свої зобов`язання за договором, враховуючи дату їх виникнення. 
Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, розмір штрафних санкцій, що підлягає стягненню з відповідача, є співрозмірним з допущеним порушенням.
Відтак, враховуючи інтереси обох сторін, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення суми заявленого позивачем до стягнення з відповідача та присуджених до стягнення судом першої інстанції штрафних санкцій, оскільки це не буде забезпечувати балансу інтересів сторін.
При цьому, судом було відмовлено у задоволенні вимоги позивача про зазначення в резолютивній частині рішення суду нарахування пені та 15% річних до моменту виконання рішення, а відтак, здійснивши своєчасну та добровільну сплату боргу у визначеному судом розмірі на користь позивача, відповідач, перш за все для покращення свого фінансового стану, може уникнути майбутніх негативних наслідків у вигляді сплати компенсаційних та штрафних санкцій.
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
Щодо заперечень відповідача, висловлених у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, про відсутність підстав для стягнення з нього заборгованості за Договором, оскільки останній ним не підписувався, безпідставності відмови суду першої інстанції в задоволенні клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи підпису та печатки відповідача на Договорі, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 частини 1  статті 3 Цивільного кодексу України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, від 11.08.2021 у справі №909/436/20, від 28.09.2021 у справі №918/1045/20, від 06.10.2021 у справі №925/1546/20).
Доктрина «venire contra factum proprium»  (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - «non concedit contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (такі висновки наведено у постановах Верховного Суду, зокрема,    від 28.04.2021 у справі №910/9351/20, від 06.12.2019 у справі №910/353/19, від 07.11.2019 у справі №910/124484/18, від 14.05.2020 у справі №910/7515/19, від 19.02.2020 у справі №915/411/19).
Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем вчинялись послідовні дії, якими визнавався факт укладення Договору поставки №ПЕ006ВХ/2020 від 03.03.2020, зокрема, підписувались зміни до вказаного договору, приймався товар та підписувались видаткові накладні, які містили посилання саме на цей Договір поставки, здійснювались часткові оплати за поставлений товар із посиланням на Договір в реквізитах платежу і жодних зауважень щодо помилковості вказаних реквізитів відповідачем не висловлювалось.
Таким чином, власні дії відповідача свідчать про визнання ним факту існування між сторонами підписаного Договору поставки №ПЕ006ВХ/2020 від 03.03.2020, відповідно, відсутні підстави для призначення у справі судової експертизи, про яку заявляв відповідач, адже фактично матеріали справи містять відомості, достатні для прийняття законного та обґрунтованого рішення в даній справі, а відповідачем у будь-якому випадку були вчинені дії, які свідчать про погодження ним укладеного Договору.
При цьому, як доцільно зауважує позивач у відзиві на апеляційну скаргу, якщо б відповідач заперечував саме проти наданої позивачем редакції Договору поставки, то мав би надати суду іншу редакцію Договору, яку він вважає коректною, однак зазначеного не зробив, що, відповідно, свідчить про її відсутність як такої.
Отже, суд правомірно відмовив відповідачу в задоволенні його клопотання про призначення у справі судової експертизи, а наведені доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Стосовно доводів скаржника про те, що в ухваленні оскаржуваного рішення брав участь суддя, якому заявлено відвід, відповідно судом першої інстанції допущені порушення, які мають наслідком необ`єктивний та упереджений розгляд справи та ухвалення незаконного рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем у справі №910/17961/21 було  заявлено відвід судді Васильченко Т.В., мотивований незгодою із її процесуальними рішеннями у справі (повернення зустрічної позовної заяви, не призначення судової експертизи), що згідно частини 4 статті 35 Господарського процесуального кодексу України не може бути підставою для відводу.
Відповідно, ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2022 у задоволенні заяви ТОВ «Темп-2000» про відвід судді Васильченко Т.В. було правомірно відмовлено.
Водночас, доводи скаржника про упередженість суду при прийнятті рішення не підтверджені скаржником жодними належними та допустимими доказами.
Враховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає порушень норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення.
Щодо заяви позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного провадження, викладеної у відзиві на апеляційну скаргу, суд зазначає наступне. 
Згідно зі  статтею 123 Господарського процесуального кодексу України  судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом  статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3  статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Практична реалізація цього принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частин 1, 2  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8  статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3  статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Зміст цієї норми може тлумачитися розширено, зокрема як те, що детальний опис робіт (наданих послуг) може міститися як в окремо оформленому документі, поданому стороною до суду, так і в інших наданих стороною доказах. Подання стороною доказів, що містять у собі детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, є таким, що відповідає положенням частин другої та третьої статті  126  та частини восьмої статті  129 Господарського процесуального кодексу України, за змістом яких сторони мають подати суду докази в підтвердження факту понесення судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру.
Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.
Водночас, за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України  розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі  статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
У разі недотримання вимог частини 4  статті 126 Господарського процесуального кодексу України  суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6  статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас, колегія суддів наголошує, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9  статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
При цьому, в судовому рішенні суд повинен навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19.
Як вбачається з матеріалів справи та долучених до відзиву на апеляційну скаргу документів, 27.10.2021 між позивачем (клієнтом) та адвокатом Вінокуровим В.О. укладено Договір про надання професійної правничої допомоги (адвокатських послуг)  №06/21(25) (далі, Договір), згідно пункту 1 якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу та представляти інтереси клієнта у будь-яких адміністративних, кримінальних, цивільних та господарських справах (спорах) в суді, в будь-яких правоохоронних органах, перед будь-якими органами державної влади та місцевого самоврядування, їх структурними підрозділами, посадовими та службовими особами, перед будь-якими юридичними особами та фізичними особами, при проведенні слідчих дій, перевірок, що стосуються клієнта або проводяться у його володінні тощо, а також з будь-яких інших питань, за що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар.
До відзиву додані копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю громадянином Вінокуровим В.О. серії КС №6775/10 та копія довіреності №08/06-21 від 08.06.2021 на представництво адвокатом Вінокуровим інтересів ТОВ «Вестхім Україна».
Згідно пункту 2 Договору розмір гонорару та порядок розрахунку визначається у виставленому адвокатом на користь клієнта рахунку та/або у звіті про надану правничу допомогу.
Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2024 (пункт 6 договору).
Пунктом 1 додаткової угоди від 19.06.2023 до Договору клієнт та адвокат погодили, що на виконання умов основного договору, клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правничу допомогу та представляти інтереси клієнта в Північному апеляційному господарському суді та перед третіми особами в рамках апеляційного розгляду судової справи №910/17961/21.
Пунктом 2 додаткової угоди сторони погодили, що для цього клієнт наділяє адвоката правами, зокрема: подавати та підписувати позовні заяви, адміністративні позови, клопотання, скарги, відзиви, відповіді на відзиви, заперечення, заяви про відкриття виконавчого провадження, інші заяви, претензії, клопотання, скарги, звернення з правом отримувати документи, подавати заяви, знайомитися з матеріалами справи або досудового розслідування, робити з них витяги, знімати копії з документів, посвідчувати копії документів долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, постанов, брати участь у судових засіданнях, будь-яких слідчих діях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час досудового розслідування або судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правничою допомогою, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання, слідчої дії технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, повністю або частково відмовлятися від позову, визнавати позов, змінювати позов, досягати примирення, оскаржувати рішення і ухвали суду, вимагати виконання рішення, ухвали, постанови суду, представляти інтереси Товариства в органах державної виконавчої служби, в органах державної казначейської служби, перед приватними виконавцями, здійснювати від імені Товариства будь-які платежі, отримувати від імені Товариства будь-які належні до виплати Товариству грошові кошти у будь-якій валюті незалежно від суми, а також користуватися іншими правами, наданими  Цивільним процесуальним кодексом України,  Господарським процесуальним кодексом України,  Кримінальним процесуальним кодексом України,  Кодексом адміністративного судочинства України,  Кодексом України про адміністративні правопорушення,  Митним кодексом України,  Податковим кодексом України,  Законом України «Про виконавче провадження», іншими актами законодавства; формувати, підписувати, подавати та отримувати будь-які документи, а також завіряти будь-які копії таких документів, що пов`язані з виконанням цієї довіреності, у електронній формі, скріплюючи їх електронним цифровим підписом представника у відповідності до  Законів України «Про електронні довірчі послуги»  та «Про електронні документи та електронний документообіг»; користуватись іншими правами, необхідними для виконання доручення клієнта, тобто обмежень на вчинення певних процесуальних дій немає.
У пункті 3 Додаткової угоди до Договору вказано попередній розрахунок гонорару адвоката на виконання доручення, передбаченого цією додатковою угодою, який сторони погодили у наступному обсязі:
- підготовка, оформлення апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу/касаційної скарги/відзиву на касаційну скаргу/додаткових письмових пояснень, розрахунку/контр розрахунку ціни позову (включаючи розрахунок неустойки, % річних, інфляційних втрат та ін. нарахувань), судового збору, їх подача до суду (в т.ч. через сервіс «Електронний суд») з урахуванням складності справи - 3 години роботи; підготовка, оформлення та подача (в т.ч. через сервіс «Електронний суд») заяв та клопотань з процесуальних питань (заява/клопотання - відповідно до процесуальної необхідності) - 10  000,00 грн; 
Розрахунок гонорару адвоката за виконання доручення, передбаченого пунктом 3 цієї Додаткової угоди, сторони вважають остаточним та таким, що не підлягає перегляду (пункт 4 Додаткової угоди).
За домовленістю сторін витрати на професійну правничу допомогу (гонорар) оплачуються клієнтом протягом тридцяти календарних днів з дати виставлення рахунку адвокатом (пункт 5 Додаткової угоди).
З аналізу приписів пункту 8 Додаткової угоди вбачається, що вона є невід`ємною частиною Договору.
Як уже зазначалося, зміст частини 3  статті 126 Господарського процесуального кодексу України може тлумачитися розширено, зокрема як те, що детальний опис робіт (наданих послуг) може міститися як в окремо оформленому документі, поданому стороною до суду, так і в інших наданих стороною доказах.
Отже, фактично сторони у самій Додатковій угоді погодили перелік та вартість послуг правничої допомоги в Північному апеляційному господарському суді при апеляційному перегляді справи №910/17961/21, а саме визначили, що, загальна вартість підготовки, оформлення відзиву на апеляційну скаргу становить 10  000,00 грн (3 години роботи).
Також до відзиву на апеляційну скаргу адвокатом Вінокуровим В.О. доданий розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, аналогічний тому, який зазначений у пункті 3 Додаткової угоди до Договору.
Таким чином, факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 10  000,00 грн під час апеляційного перегляду справи підтверджується матеріалами справи.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2  статті 126 Господарського процесуального кодексу України). 
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Як уже наголошувалось вище, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на послуги адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9  статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Так, 03.07.2023 відповідачем подана до суду заява про зменшення витрат на правову допомогу, в якій він зазначає, що не погоджується з розміром витрат позивача на правову допомогу та просить суд апеляційної інстанції врахувати, що під час апеляційного перегляду справи позиція позивача не змінювалась, підготовка відзиву на апеляційну скаргу здійснювалася тим самим адвокатом, який представляв інтереси позивача у суді першої інстанції, доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, ґрунтувалися на аргументах позовної заяви, таким чином, позиція щодо суті спору вже була сформована позивачем. Відповідач наголошує, що ціна позову перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак не є складною, враховуючи, що предметом спору є стягнення заборгованості за договором. Відповідач просить суд врахувати висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17, згідно якого стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Однак, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає розмір витрат позивача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, підстав не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу судом не встановлено. Позивач скористався законодавчо наданим йому статтею 263 Господарського процесуального кодексу України правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, при цьому його заперечення сформульовані виходячи зі змісту доводів апеляційної скарги, є доповненими та більш детальними по відношенню до тих, які були висловлені під час розгляду справи місцевим господарським судом.
Заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн становить приблизно 0,6% від оскаржуваної та присудженої до стягнення рішенням суду суми (1  745  808,98 грн) та вочевидь не може вважатися неспівмірною із предметом спору в даній справі.
Із урахуванням наведеного, враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача та залишення без змін рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що у відповідності до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу позивача у сумі 10  000,00 грн покладаються на відповідача.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржниками зроблено не було.
Доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим, прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення у відповідності до норм статті 277 Господарського процесуального кодексу України, судом апеляційної інстанції не виявлено.
Судові витрати за подання зазначеної апеляційної скарги згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 у справі №910/17961/21 залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп-2000».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп-2000» (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 29, код ЄДРПОУ 31111758) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестхім Україна» (01103, м. Київ, вул. Залізничне шосе, буд. 25, код ЄДРПОУ 38990521)  10  000 (десять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва згідно вимог процесуального законодавства.
Матеріали справи №910/17961/21 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, та у строки, встановлені статтею 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 21.08.2023 після виходу членів колегії суддів з відпусток.

Головуючий суддя                                                            Ю.Б. Михальська 

Судді                                                                                І.М. Скрипка

                                                                                А.І. Тищенко