ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року 
м. Київ
справа № 640/20653/19
адміністративне провадження № К/9901/16066/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В., 
суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу №640/20653/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року (головуючий суддя Літвінова А.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року (колегія суддів у складі судді-доповідача Оксененка О.М., суддів - Лічевецького І.О., Мельничука В.П.),
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2019 року №312-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства;
- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути його заяву особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2019 року №312-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.
3. Указував, що він є особою без громадянства, народився та проживав на території Латвійської Республіки, що підтверджується паспортом «негромадянина» Латвійської Республіки, втім перебуває за її межами, через систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
4. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
5. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди установили, що під час проведених співбесід від 12 лютого 2019 року та 06 травня 2019 року позивач повідомив, що причиною виїзду з Латвії є небажання повертатися до країни походження, оскільки його чекає дискримінація за національною ознакою, а саме утиски його соціально-економічних прав. Також у заяві було зазначено, що позивач побоюється зазнати переслідування через його участь у військовому конфлікті на Сході України, оскільки за словами позивача такі дії є карними у Латвійській Республіці.
6. Так, позивач наголосив на тому, що після прибуття до України у період з 18 жовтня 2014 року по 17 червня 2015 року він брав безпосередню участь в антитерористичній операції (бойових діях) в районі проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, що підтверджується довідкою командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17 червня 2015 року №2141. Після завершення участі у вказаних вище заходах позивач проходив реабілітацію у місті Трускавець, у подальшому постійно проживав у місті Києві.
7. У той же час, у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України звернуто увагу на те, що ОСОБА_1 залишив країну громадянської належності та перетнув кордон з Україною 18 жовтня 2014 року, втім за захистом звернувся лише перебуваючи у Київському СІЗО - 14 лютого 2018 року, тобто через три з половиною роки після в`їзду в Україну.
8. Зазначили, що ОСОБА_1 приймав участь в Антитерористичній операції до 2015 року та перебуваючи у місті Києві останній міг звернутись до міграційної служби, що свідчить про безпідставність доводів щодо звернення позивача з заявою про визнання біженцем вчасно, а тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.
9. Також установили, що Державною міграційною службою України у висновку вказано, що важливим показником, який може свідчити про відсутність у позивача побоювання зазнати незаконного переслідування є те, що він звернувся за міжнародним захистом лише після його затримання правоохоронними органами України у зв`язку з перебуванням його у міжнародному розшуку.
10. Суди з`ясували, що відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 червня 2017 року у справі №760/10965/17 співробітниками Департаменту контррозвідки Служби безпеки України 21 червня 2017 року складено протокол про затримання ОСОБА_1 відповідно до статей 208, 582 Кримінально-процесуального кодексу України, який згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу значиться в міжнародному розшуку.
11. Указаний міжнародний розшук був ініційований компетентними органами Латвійської Республіки для притягнення позивача до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною третьою статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, оскільки згідно рішенням Ризької судової колегії у кримінальних справах від 30 квітня 2014 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки та останньому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 8 років без конфіскації майна.
12. При цьому, частина третя статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки (незаконне виготовлення, придбання, зберігання, перевезення та пересилання наркотичних та психотропних речовин з метою їх реалізації) відповідає злочину, який передбачено частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України та є екстрадиційним відповідно до приписів Кримінального процесуального кодексу України, оскільки передбачає покарання на строк більше одного року позбавлення волі.
13. Суди погодились доводами відповідача про те, що указані обставини свідчать про небажання позивача повертатися до Латвії лише через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Латвії, а не через наявність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди по конвенційним ознакам, за якими особу може бути визнано біженцем, або визнано особою, яка потребує додаткового захисту.
14. Зокрема, щодо посилань позивача на систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки, суди зазначили, що 12 лютого 2015 року набули чинності зміни до Кримінального кодексу Латвійської Республіки у частині відповідальності за незаконну участь у збройному конфлікті. Зокрема, кодекс доповнено статтею 77.1 зміст якої полягає у наступному: «особа, яка здійснить незаконну участь у збройному конфлікті, тобто активну участь у збройному конфлікті за межами Латвійської Республіки, яка спрямована проти територіальної цілісності і політичної незалежності держави чи іншим чином суперечить міжнародним правовим зобов`язанням Латвійської Республіки, не дотримуючись нормативних актів або міжнародних договорів, обов`язкових для Латвійської Республіки, карається позбавленням волі на строк до десяти років з випробувальним наглядом строком до трьох років».
15. Суди констатували, що інформації щодо розшуку позивача правоохоронними органами Латвії за обвинуваченням згідно статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, матеріали справи не містять.
16. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також у матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства у ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на установлені обставини.
17. Суди зазначили, що позивач за жодною із конвенційних ознак у країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
18. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
19. Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями у червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
20. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі указує на пункт 4 частини четвертої статті 328 у взаємозв`язку із частиною другою статті 353 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій не досліджено докази, що мають значення для правильного вирішення справи.
21. Указує, що працівниками Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області не направлено запит до Державної прикордонної служби України з метою перевірки законності перетину кордону позивачем. 
22. Зазначає, що відповідач, відмовляючи у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, не звернув увагу на обґрунтовані побоювання позивача стати жертвою переслідування в Латвійській Республіці по статті 95.1 Кримінального Закону Латвійської Республіки. Звертає увагу на те, що він, будучи етнічним українцем, з осені 2014 року по весну 2015 року захищав територіальну цілісність і незалежність України, перебуваючи у складі Військової частини НОМЕР_2 (НОМЕР_3) Збройних Сил України, що підтверджується документами, наявними у матеріалах його особової справи.
23. Переконує, що звертався до посадових осіб відповідача із вимогою направити запит до Міністерства оборони України з метою отримання інформації про його статус (чи виведений до резерву, чи має якийсь інший статус), однак такий запит не було направлено. Вважає, що ця інформація є важливою, оскільки за наявності відповідних підтверджуючих документів, дозволить владі Латвійської Республіки притягнути його до відповідальності за статтею 95.1 Кримінального Закону Латвійської Республіки. 
24. Зазначає, що під час судового розгляду в суді першої інстанції 20 лютого 2020 року представник Державної міграційної служби України не був допущений судом до судового засідання як представник відповідача, що позбавило позивача можливості задавати йому питання.
25. Указує, що неодноразово просив допитати ОСОБА_3 , яка проживає у м.Києві і була безпосереднім свідком подій, що розгорталися навколо позивача та його родини після винесення позивачу виправдовувального вироку і володіє інформацією, яка, на думку скаржника, є важливою для вирішення подальшої долі позивача. Однак, Державна міграційна служби України та суди попередніх інстанцій відмовили позивачу у реалізації його права на виклик свідків і на справедливий судовий розгляд.
26. Звертає увагу на те, що відповідач використав як джерело інформації ресурс, заборонений на території України, а саме «Комсомольскую правду», яка належить порталу «Baltnews.LV», кінцевим бенефіциаром якої є Міжнародне інформаційне агентство «Россия сегодня». Цей інформаційний портал Указом Президента України Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних, економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» заборонений для використання на території України.
27. Наголошує, що причина звернутись до уповноважених органів України за наданням статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, виникла після його затримання Службою безпеки України, оскільки до прибуття в Україну щодо позивача не було винесено остаточного судового рішення по сфабрикованій, на його думку, проти нього кримінальній справі.
28. З огляду на викладене вважає, що суди попередніх інстанцій не повно дослідили докази, наявні у матеріалах справи, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи №640/20653/19 на новий розгляд до суду першої інстанції.
Позиція інших учасників справи
29. 09 вересня 2020 року від представника Державної міграційної служби України надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, у якому він заперечив проти її задоволення, підтримав висновки судів попередніх інстанцій та просив залишити оскаржувані судові рішення без змін.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
30. 30 червня 2020 року до касаційного суду надійшла скарга  ОСОБА_1 .
31. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 червня 2020 року для розгляду справи №640/20653/19 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
32. Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
33. Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року у справі №640/20653/19 на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, установлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
34. Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2023 року адміністративну справу №640/20653/19 призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
35. Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місто Рига Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки, неодружений, освіта середня, сповідує християнство, має статус негромадянина Латвійської Республіки, авіасполученням перетнув Державний кордон України 18 жовтня 2014 року. Через адміністрацію Київського СІЗО №13 позивач 14 лютого 2018 року звернувся з заявою - анкетою про надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні.
36. За результатами розгляду цієї заяви УДМС у Київській області на підставі частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
37. 28 січня 2019 року ОСОБА_1 знову подав заяву про надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні.
38. У заяві зазначив, що не бажає повертатись до країни походження, оскільки його чекає дискримінація за національною ознакою, а саме утиски соціально-економічних прав. Крім того, заявник побоюється зазнати переслідування через його участь у військовому конфлікті на Сході України, оскільки за словами заявника такі дії є караними у Латвійській Республіці.
39. Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 01 жовтня 2019 року №263 (а.с.79), позивача проінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2019 року №312-19 (а.с.77, зворотній бік) у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
40. Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
41. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі установлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
42. Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі установлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.
43. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
44. Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
45. Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.
46. Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
47. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
48. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
49. Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
50. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
51. Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
52. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
53. Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - «Керівництво») передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.
54. Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
55. Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
56. Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.
57. Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
58. Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.
59. Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - «УВКБ ООН»), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).
60. Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) у разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
61. Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
62. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
63. Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - «УВКБ ООН») у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Так, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.
64. Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень.
65. Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
66. Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій не знайшли вагомих підстав вважати, що для позивача існує загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості чи інших суттєвих порушень прав людини у разі повернення до Латвійської Республіки.
67. Суди попередніх інстанцій відхилили твердження позивача про систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки.
68. Суди зазначили, що 12 лютого 2015 року набули чинності зміни до Кримінального кодексу Латвійської Республіки у частині відповідальності за незаконну участь у збройному конфлікті. Зокрема, кодекс доповнено статтею 77.1 зміст якої полягає у наступному: «особа, яка здійснить незаконну участь у збройному конфлікті, тобто активну участь у збройному конфлікті за межами Латвійської Республіки, яка спрямована проти територіальної цілісності і політичної незалежності держави чи іншим чином суперечить міжнародним правовим зобов`язанням Латвійської Республіки, не дотримуючись нормативних актів або міжнародних договорів, обов`язкових для Латвійської Республіки, карається позбавленням волі на строк до десяти років з випробувальним наглядом строком до трьох років».
69. Суди констатували, що інформації щодо розшуку позивача правоохоронними органами Латвії за обвинуваченням згідно статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, матеріали справи не містять, а тому побоювання позивача про можливе кримінальне переслідування за цією статтею є необґрунтованими.
70. Разом із тим, суди не перевірили, чи була належним чином проведена відповідачем оцінка доводів позивача у контексті його побоювань кримінального переслідування за статтею 95.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки.
71. Так, у відповіді на відзив від 13 грудня 2019 року (а.с.134), у тексті апеляційної скарги від 25 березня 2020 року (а.с.169) та у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 02 червня 2020 року ОСОБА_1 (згідно аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 02 червня 2020 року) звертав увагу на те, що його може бути піддано кримінальному переслідуванню за статтею 95.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, яка встановлює відповідальність за службу в збройних силах, силах внутрішньої безпеки, військовій організації, розвідувальній службі або службі безпеки, поліції або службах юстиції іноземних держав або інших суб`єктів міжнародного права. 
72. Позивач зазначав, що під час служби в АТО (з 18 жовтня 2014 року по 17 червня 2015 року) він перебував у складі Військової частини НОМЕР_2 (зараз НОМЕР_3 ), на підтвердження чого до матеріалів його особової справи долучено відповідні докази (а.с. 66 [зворотній бік] - 70). Переконував, що звертався до посадових осіб відповідача із вимогою направити запит до Міністерства оборони України з метою отримання інформації про його статус на момент подання ним заяви (чи виведений до резерву, чи має якийсь інший статус), однак такий запит не було направлено. 
73. Суд повторно звертає увагу на те, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
74. Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки зазначеним вище аргументам позивача, не установили чи проводилась відповідачем належна перевірка доводів скаржника щодо можливого кримінального переслідування ОСОБА_1 за статтею 95.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки та чи з`ясовував відповідач у якому статусі обліковувався ОСОБА_1 у Збройних Силах України станом на 15 грудня 2016 року (дата внесення до Кримінального кодексу Латвійської Республіки статті 95.1) та пізніше.
75. У тексті апеляційної скарги (а.с.168), у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 02 червня 2020 року (згідно аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 02 червня 2020 року) та у тексті касаційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем та судами попередніх інстанцій належним чином не досліджувалось питання легальності перетину ним Державного кордону України. Звертає увагу на те, що згідно із договором між Латвійською Республікою та Державою Україна особи, які мають статус «негромадянина» повинні мати візу для безперешкодного перетину кордону, у той час як у нього такої візи не було. Скаржник вважає, що відсутність зі сторони відповідача дій, спрямованих на перевірку легальності перетину позивачем Державного кордону України є порушенням процедури розгляду його заяви про визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та свідчить про неналежне виконання працівниками міграційної служби своїх обов`язків щодо перевірки/установлення усіх обставин справи позивача.
76. Суд зазначає, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо.
77. Верховний Суд, проаналізувавши оскаржувані судові рішення зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки указаним доводам позивача з урахуванням значення цієї інформації для установлення обставин справи, що входять до предмета доказування та з огляду на порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
78. У відповіді на відзив від 13 грудня 2019 року (а.с.132), у судовому засіданні в суді першої інстанції (згідно аудіозапису судового засідання в суді першої інстанції від 20 лютого 2020 року), у тексті апеляційної скарги (а.с.169, зворотній бік) та у тексті касаційної скарги ОСОБА_1 звертає увагу на те, що відповідач відмовляючи у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, та суди попередніх інстанцій при постановленні оскаржуваних судових рішень не беруть до уваги показання свідків чим, на його думку, відмовляють йому у реалізації його права на виклик свідків і на справедливий судовий розгляд. Зазначає, що неодноразово просив допитати як свідка ОСОБА_3 , яка проживає у м.Києві та була безпосереднім свідком подій, що розгортались навколо позивача та його родини та володіє інформацією, яка є важливою для вирішення подальшої долі позивача.
79. Колегія суддів зазначає, що зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами попередніх інстанцій не надано оцінки зазначеним доводам скаржника, зокрема щодо правомірності неврахування відповідачем свідчень ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.39-41) при вирішення питання про надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
80. Водночас, Суд зазначає, що доводи скаржника про те, що суди попередніх інстанцій відмовили йому у реалізації його права на виклик свідків спростовуються матеріалами справи, оскільки такі не містять заяв/клопотань ОСОБА_1 про виклик свідків у судове засідання.
81. У відповіді на відзив від 13 грудня 2019 року (а.с.134), у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (згідно аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції від 02 червня 2020 року) ОСОБА_1 звертав увагу на те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення за заявою позивача, використав як джерело інформації ресурс, заборонений на території України, а саме «Комсомольскую правду» (а.с.112 зворотній бік - 114), яка належить порталу «Baltnews.LV», кінцевим бенефіциаром якої є Міжнародне інформаційне агентство «Россия сегодня». Зазначає, що цей інформаційний портал заборонений для використання на території України, на підтвердження чого надав до суду копію Указу Президента від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» та роздруківки з відкритих джерел матеріалів, де міститься інформація щодо засновника і власника видання «Комсомольская правда», Baltnews.LV, МІА «Россия сегодня» (а.с. 188-193).
82. Суд повторно звертає увагу на те, що оцінка побоюванням особи, яка звертається до Державної міграційної служби України, обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
83. Водночас Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки зазначеним доводам позивача, не визначили які саме факти установив відповідач на підставі публікації в «Комсомольской правде» та чи є це джерело достовірним з огляду Указ Президента, яким введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України про застосування санкцій.
84. У тексті апеляційної скарги (а.с.168 зворотній бік) та у тексті касаційної скарги позивач переконує, що суд першої інстанції протиправно не допустив представника відповідача до судового засідання, чим позбавив його [позивача] можливості задавати питання представнику Державної міграційної служби України.
85. Судом установлено, що у судовому засіданні в суді першої інстанції (згідно аудіозапису судового засідання в суді першої інстанції від 20 лютого 2020 року) ОСОБА_6 (діяла на підставі довіреності від 24 грудня 2019 року №263-2019, а.с.146) не допущено до участі у судовому засіданні як представника Державної міграційної служби України, оскільки у матеріалах справи відсутні докази наявності у неї статусу адвоката.
86. Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
87. Частиною третьою статті 55 КАС України визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
88. Відповідно до частини першої статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
89. Водночас частина друга статті 57 КАС України  визначає, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 473  цього Кодексу  має адміністративну процесуальну дієздатність.
90. За змістом пункту 11 частини шостої  статті 12 КАС України  для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності є, зокрема, справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.
91. Предметом розгляду у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
92. Отже, виходячи з предмету спору та статусу позивача, який є іноземцем і перебуває на території України, спір, що виник між сторонами, віднесено до справ незначної складності.
93. Судом установлено, що під час судового засідання в суді першої інстанції 20 лютого 2020 року позивач, відповідаючи на запитання суду про можливість допуску ОСОБА_6 до участі у судовому засіданні як представника відповідача, залишив розгляд цього питання на розсуд суду.
94. Водночас, з огляду на те, що справа №640/20653/19 є справою незначної складності, недопуск ОСОБА_6 до участі в судовому засіданні у якості представника Державної міграційної служби України був проявом надмірного формалізму.
95. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не установили усіх обставин справи та не надали оцінки усім доводам, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, а тому висновок про правомірність рішення Державної міграційної служби України від 13 вересня 2019 року №312-19 є передчасним.
96. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
97. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.
98. Оскільки указані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їхніх висновків в цілому по суті спору.
99. Суд наголошує, що за правилами статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
100. З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх, визначених законом, заходів та не установили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків по суті справи. Висновки судів попередніх інстанцій та оскаржувані рішення в цій справі не відповідають завданням адміністративного судочинства щодо справедливого і неупередженого вирішення спору. 
101. Водночас, в силу положень статті 341 КАС України їх установлення судом касаційної інстанції не допускається.
102. Верховний Суд зазначає, що для ухвалення справедливого та об`єктивного рішення мають бути повністю встановлені та з`ясовані обставини справи, а також надана належна правова оцінка доказам, що мають істотне значення для вирішення спору. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
103. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд. 
104. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої  статті 328  цього Кодексу.
105. Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
106. Ураховуючи те, що указані порушення під час розгляду справи допущені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, то справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
107. Водночас, Суд зауважує, що згідно статей 1-2 Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва та утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
108. Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
109. Відтак, враховуючи приписи Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», справа №640/20653/19 підлягає направленню на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
110. Під час нового розгляду справи суду необхідно дослідити усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права. Також суду слід врахувати наведене у цій постанові та ухвалити законне та обґрунтоване рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності та взаємному зв`язку.
Висновки щодо розподілу судових витрат
111. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року - скасувати, а справу №640/20653/19 направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Київського окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................
А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко 
Судді Верховного Суду