Справа № 456/1508/22                                Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л. 
Провадження № 22-ц/811/888/23                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       31 липня 2023 року           м. Львів
       Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Найди К.В. на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, -

в с т а н о в и в:
       
       Короткий зміст позовних вимог.
       В травні 2022 року представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь позивача страхове відшкодування пов`язане з втратою годувальника (для батьків) в розмірі 180 000,00 грн. та з моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн., а також судові витрати.
        Позовні вимог мотивувала тим, що 25.11.2020 року на автодорозі «Київ-Чоп» сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Skania R114», р.н.  НОМЕР_1 здійнив наїзд на велосепедиста ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався попутному напрямку. Внаслідок даної ДТП велосепедист  ОСОБА_3  від отриманих тілесних ушкоджень загинув. 26.11.2020 за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про дану подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140130000964 за ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Skania R114», р.н.  НОМЕР_1 на момент настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ «СГ «ТАС» згідно полісу ОСЦПВВНТЗ А07104791,  ОСОБА_1 (мати загиблого) звернулась до АТ «СГ «ТАС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявами від 30.09.2021 про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника (для батьків) в розмірі 180 000,00 грн; та із заподіяною моральною шкодою в розмірі 60 000,00 грн. Відповідно до п. 27.1. ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страхове відшкодування виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, згідно якої кожній особі, яка має право на таке відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років. Дорожньо-транспортна пригода трапилась 25.11.2020 року, розмір мінімальної заробітної плати на цей момент становив 5000,00 грн. Таким чином, розмір відшкодування пов`язаного з втратою годувальника становить 180 000,00 грн. (5000,00x36=180 000,00 грн). Відповідно до п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач повинен був виплатити страхове відшкодування яке становить 180 000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 1193 ЦК України у розмір відшкодування додаткових витрат, передбачених ч. 1 ст. 1195 ЦК України, у разі відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Всупереч даної норми, відповідач безпідставно невиплатив розмір відшкодував врахувавши вину загиблого. Крім цього, згідно з положенням п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Пунктом 27.3 ст. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особі, чоловіку (дружині) батькам (усиновлювачам) дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку виплачується рівними частинами. За змістом ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Розмір заробітної плати на момент дорожньо-транспортної пригоди становив 5000,00 грн., отже, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 60 000,00 грн (5000,00 х 12 = 60 000,00 грн). Таким чином, оскільки у загиблого ОСОБА_3 , є мати - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , то їй належить страхове відшкодування пов`язане із моральною шкодою в розмірі 60 000,00 грн. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди мати втратила сина. Дана втрата є непоправною. Відповідач повинен був здійснити виплату відшкодування моральної шкоди позивачу в загальному розмірі 60 000,00 грн, однак виплатив лише 3802,01 грн. Крім цього, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи, які позивач очікує понести становить 15 000,00 грн.
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
       Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування відмовлено.
       Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року оскаржила представник ОСОБА_1 - адвокат Найда К.В., подавши апеляційну скаргу.
       Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Вказує, що пунктом 27.2 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. 
       Зазначає, що зі змісту вказаної норми закону слідує те, що вона чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, зокрема батьки, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження батька та/або матері, свідоцтво про народження годувальника.
       Щодо надання документів на підтвердження доходів, то вказує що страховика було попереджено, що надати такий не можливо, оскільки він офіційно не працював. Позивачу пенсія по втраті годувальника не призначалась, а тому надати документи на підтвердження такої також не можливо.
       Надання інших доказів законодавством не передбачено.
       Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року і ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.
       09 травня 2023 року АТ «СГ «ТАС» подало відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в апеляційній скарзі щодо скасування рішення є безпідставними та необґрунтованими, а натомість рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
       Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). 
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.        Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Фактичні обставини справи, встановлені судом.
       Встановлено, що 25 листопада 2020 року на автодорозі «Київ-Чоп» сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Skania R114», р.н. НОМЕР_1 здійнив наїзд на велосепедиста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався попутному напрямку. Внаслідок даної ДТП велосепедист ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув. 26 листопада 2020 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про дану подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020140130000964 за ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 
       З копії повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 30 вересня 2021 року вбачається, що представник ОСОБА_1 - Мелех Д.О. , відповідно до ст. 33, 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повідомив АТ «Страхова компанія «ТАС»(приватне) про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 25 листопада 2020 року на а/д «Київ-Чоп», в якій водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Skania R114», р.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався попутному напрямку. Внаслідок даної ДТП велосипедист ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень загинув /а.с.11/.
       Також 30 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - Мелех Д.О. , відповідно до ст.35, п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернувся до АТ «Страхова компанія «ТАС»(приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника (для батьків) в сумі 180 000,00 грн. та заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою в сумі 60 000,00 грн. /а.с. 11 зворот, а.с.12/.
       Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 08.12.2020, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №51 /а.с. 12 зворот/;
       Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 04.06.2008, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №8 /а.с. 13/;
       З копії акту вбачається, що ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: Львівська область, Стрийський район, с. Нижня Стинава потребувала утримання як пенсіонер, що підтвердили сусіди: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 /а.с.13 зворот/.
       Як вбачається з копії паспорта серії НОМЕР_4 , такий належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с.14/.
       З копії договору про надання професійної правничої допомоги від 28 серпня 2021 року, вбачається, що такий укладено між Адвокатським об`єднанням «Всеукраїнський центр адвокатських розслідувань ДТП «Автопоміч» в особі керуючого партнера Мелех Д.О. та ОСОБА_1 щодо надання професійної правничої допомоги за подією що мала місце 25 листопада 2020 року на а/д «Київ-Чоп», під час якої відбувся наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , який від отриманих травм помер /а.с. 16 зворот/.
       З копії заяви про долучення документів на виплату страхового відшкодування від 16.11.2021 вбачається, що представник ОСОБА_1 - Мелех Д.О. звернувся до АТ «Страхова компанія «ТАС»(приватне) із заявою про долучення до справи ОСОБА_3 наступних документів: копію постанови про закриття кримінального провадження №12020140130000964; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; інформацію про коло осіб першого ступеня споріднення по відношенню до загиблого ОСОБА_3 /а.с.20/.
       З копії постанови про закриття кримінального провадження старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у Львівській області Р. Пилип`як від 24.06.2021, вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №120201400130000964 від 26.11.2020 закрито у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України /а.с.20-22/.
       З копії листа ПрАТ «СГ «ТАС» від 18.10.2021 №1511, адресованого Мелех Д.О. та ОСОБА_1 вбачається, що АТ «СГ «ТАС» розглянуто надані документи стосовно ДТП, яка мала місце 25.11.2020, під час якої водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Skania R114», р.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався попутному напрямку, внаслідок чого останній від отриманих травм помер та просить надати документи, передбачені п.п. «е» 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» /а.с.23/.
       Позиція Апеляційного суду.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що така підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.        Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що син ОСОБА_3 надавав їй матеріальну допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування, як і не доведено жодними доказами, що позивач потребувала такої матеріальної допомоги. В частині стягнення моральної шкоди, судом було встановлено, що сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 60 000,00 грн. сплачена позивачу, що підтверджується звітом про виплату коштів АТ «СГ «ТАС» №30320051/RGMT-220127120000 та копією платіжного доручення №246882 від 27.01.2022, а тому в задоволенні цієї вимоги також відмовив.
       Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду зважаючи на наступне.
       Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 1187 ЦКУ джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
        Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
       Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
       Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.
       Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
       Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки. 
       Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц). 
       Відповідно до правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року №61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.         
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
       Згідно із ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Пунктом 23.1 ст. 23 даного Закону передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
       Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
       Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
       Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.
       Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
       Зазначена стаття СК України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
       Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
        Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.
       Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
       Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.
       Водночас, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
       Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20-ц.
       Факт родинних відносин між загиблим ОСОБА_3 та ОСОБА_1 підтверджується копією свідоцтва про народження .
       Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, встановивши,що позивачка є непрацездатною особою, передчасно відмовив у задоволенні позову про відшкодування шкоди відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з підстав недоведеності того, що син ОСОБА_3 надавав їй матеріальну допомогу.
       При цьому суд надав оцінку доказам у контексті з`ясування питання, чи перебувала позивачка на утриманні ОСОБА_3  на момент його смерті, проте відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки були на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання.
       Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, провадження № 61-33638св18; від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц, провадження № 61-20355св19; від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц, провадження № 61-320св20, які судом першої інстанції безпідставно не враховано.
       В частині вимог позивача про стягнення моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Як встановлено, сума відшкодування моральної шкоди в розмірі 60 000,00 грн. сплачена позивачу, що підтверджується звітом про виплату коштів АТ «СГ «ТАС» №30320051/RGMT-220127120000 та копією платіжного доручення №246882 від 27.01.2022, а тому така вимога до задоволення не підлягає.
       В частині вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає такі безпідставними з наступних підстав.
       Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
       При зверненні з позовною заявою позивачем було долучено договір про надання правничої допомоги, проте, у вказаному договорі не зазначено суму, яку позивач має сплатити та не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а лише попередній розрахунок.
       З урахуванням наведеного, а також положень статті 12 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, за якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Найди К.В. про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу.
       З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в стягненні страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника з постановленням в цій частині нової постанови про задоволення цієї вимоги.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Керуючись ст. ст. 367,368, ст.374,376,381,382,384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :

       апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Найди К.В. - задовольнити частково.
       Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року - скасувати в частині відмови в стягненні страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника.
       Постановити в цій частині нове судове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника задовольнити.
       Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 180 000 грн. страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника.
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
       Повний текст постанови складено 31 липня 2023 року.

Головуючий :                                                          Ванівський О.М.

Судді:                                                                         Цяцяк Р.П.

                                                                        Шеремета Н.О.