ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2023 р. 	Справа № 440/6599/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2023, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич,  м. Полтава, повний текст складено 03.07.23  по справі № 440/6599/23
за позовом                   ОСОБА_1  
до                  Міністерства юстиції України                          
про зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства юстиції України , в якій просить зобов`язати Міністерство юстиції України повторно розглянути запит ОСОБА_1 про отримання публічної інформації від 16.05.2023 з урахуванням висновків суду і надати як публічну інформацію відповідь, яка надавалась Україною до Європейського суду з прав людини на комунікацію у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE".
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду  від  03 липня 2023 року  у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1   до Міністерства юстиції України  про зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.
ОСОБА_1 , не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу . Вказує , що у цій справі предметом спору є витребування у відповідача як публічної інформації відповіді, яку той надавав від імені України до Європейського суду з прав людини у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE". Вважає , що запитані відомості є публічною інформацією, а у разі наявності в них персональних даних - інформація підлягає наданню з їх приховуванням (ретушуванням). Відповідач посилався на те, що спірна ситуація регулюється Регламентом ЄСПЛ: зазначав, що для отримання спірної інформації я мав звертатись саме до ЄСПЛ, а Закон "Про доступ до публічної інформації" не застосовується.   Суд першої інстанції погодився з тим, що спірну ситуацію регулює Регламент ЄСПЛ. Вказує , що Велика Палата Верховного Суду в пункті 27 в ухвалі від 05.10.2021 у провадженні 13-66зво20 (https://reyestr.court.gov.ua/ Review/100259272) вже вказувала, що за смислом Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» під поняття "Рішення" ЄСПЛ підпадають акти, де визнано порушення Конвенції, вирішено питання щодо справедливої сатисфакції, дружнього врегулювання або схвалено умови односторонньої декларації. Отже, інші процедурні рішення ЄСПЛ, як-от і його Регламент (а у справі, яку розглядала ВП ВС - рішення щодо імунітету члена судді ЄСПЛ) не є "Рішенням" за смислом цього Закону. Тому суд першої інстанції безпідставно послався на положення Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в обґрунтування свого рішення. Регламент ЄСПЛ не є ані законодавчим, нормативно-правовим актом, дія якого поширювалася б на території України, ані "рішенням" за смислом вказаного закону. Відповідно до статті 32 Конституції України виключно законом підлягає обмеження права на доступ до інформації - ці положення вже розтлумачував також Конституційний Суд в рішенні від 22.01.2020 № 1-р(I)/2020, що ухвалено за моєю конституційною скаргою. Закон "Про доступ до публічної інформації" визначає підстави для відмови у наданні інформації - Верховний Суд в постанові від 06.08.2020 у справі №440/3005/19 вже роз`яснював, що запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону. Ці вимоги є «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності всіх трьох підстав. Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту». Ані відповідач, ані суд першої інстанції не вказали на дотримання вимог трискладового тесту, які дозволяли б не надавати бажану публічну інформацію. Також, посилається на правову позицію , викладену Верховним Судом в постанові від 05.04.2023 у справі №420/27593/21. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 і ухвалити постанову, якою задовольнити позов. Стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору за подання позову і апеляційної скарги.
Міністерство юстиції України подало до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими. Вказує , що відмова Міністерства юстиції України у наданні запитуваної інформації на запит про надання публічної інформації є правомірною, а отже, підстави для задоволення позову відсутні . Просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення адміністративного суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Учасникам  по даній справі було направлено судом апеляційної інстанції та отримано останніми копії ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, у т.ч. копію апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи  довідками про доставку електронного листа .
Згідно з ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, вислухавши суддю – доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що 16.05.2023 ОСОБА_1 звернувся   на офіційну електронну адресу Міністерства юстиції України із запитом про надання публічної інформації (вх. №ПІ-П-1936 від 16.05.2023) , зокрема, у запиті зазначено, що керуючись Законом України "Про доступ до публічної інформації" просить надати наступну публічну інформацію. 12.01.2023 було оприлюднено    рішення ЄСПЛ проти України у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE" (№27276/15). Із сайту ЄСПЛ слідує, що ця справа була комунікована Судом відповідно до рішення від 22.02.2016. У запиті вказано, що позивач навчається в аспірантурі і тема його майбутнього дисертаційного дослідження стосується організації і порядку діяльності конституційних судів країн Європи. Оскільки у вказаній справі було розглянуто важливе питання щодо місця Конституційного Суду України в правовій системі і статусу його суддів, обставини цієї справи представляють для нього значний інтерес. Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України саме Міністерство юстиції України здійснює представництво інтересів України в Європейському суді з прав людини. Виходячи з цього, позивач просив надати як публічну інформацію відповідь, яка надавалася Україною на комунікацію у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE". Позивачем у своєму запиті додатково зазначено, що у разі наявності у цих документах персональних даних, він просить їх приховати (заретушувати). Відповідь і запитані документи просить надіслати в електронному (відсканованому) вигляді на його електронну адресу, що вказана у цьому запиті. Зауважує, що надання паперової відповіді не потребується.
Листом від 23.05.2023 №64189/ПІ-П-1936/5.3.1 Міністерство юстиції України повідомило ОСОБА_1 про те, що доступ до персональних даних третіх осіб залежить від наявності у них законних підстав для цього та про те, що у разі відсутності у ОСОБА_1 законних підстав отримання доступу до персональних даних заявників, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , запитувана ним інформація може бути надана за рішенням суду.
Зазначено, що зауваження чи коментарі Уряду України, які направляються до Європейського суду з прав людини, є змагальним документом у тій чи іншій справі. Відповідно до пункту 1 статті 24 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд має канцелярію, функції та організація якої визначені Регламентом Європейського суду, що визначає правила доступу до документів, які надсилаються до Європейського суду. Роз`яснено позивачу право звернення до Секретаріату Європейського суду з прав людини для отримання запитуваної інформації та деталізовано способи такого звернення .
Вважаючи, що Міністерством юстиції України допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не наданні документу, запитуваного у запиті від 16.05.2023, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того , що відносини щодо доступу громадськості до змагального документу, що надійшов до канцелярії Суду від сторони України у зв`язку із заявою (відповіді, яка надавалась Україною до Європейського суду з прав людини на комунікацію у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE"), врегульовані Регламентом Суду, передбаченим Європейською Конвенцією з прав людини, ратифікованою Законом №475/97-ВР від 17.07.97, яка є частиною національного законодавства України та має вищу юридичну силу за закон, а не Законом № 2939-VI, Міністерство юстиції України   не є особою, яка приймає рішення про доступ громадськості, зокрема, позивача до змагального документу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Реалізацію вказаного права громадянами України закріпленого у статті 40 Конституції України права регламентовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI) та Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР).
Також Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII врегульовано відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.
Статтею 1 Закону №2939-VI передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Тобто, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації не бути знищеною після закінчення строків зберігання.
Статтею 5 Закону №2939-VI, зокрема, передбачено забезпечення доступу до інформації, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону, зокрема, визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
В силу ч.1 ст.14 Закону №2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Відповідно до статті 19 Закону №2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.
Згідно з ч.1 ст.20 Закону №2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частиною 1 ст.22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідно до ст.23 Закону №2939-VI, рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що у розглядуваній справі спірні правовідносини виникли щодо питань про отримання позивачем від відповідача  документу - відповідь, яка надавалася Україною на комунікацію у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE".
Відповідно до статті 19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та Протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини, який функціонує на постійній основі. 17.07.1997 прийнято Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Пункт 1 статті 24 Конвенції передбачає, що Європейський суд має канцелярію, функції та організація якої визначені Регламентом Європейського суду.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Також Главою X Декларації про державний суверенітет визнається перевага загальнолюдських цінностей над класовими, пріоритет          загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права.
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 №784 «Про заходи щодо реалізації Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що представництво України в Європейському суді з прав людини, координація виконання його рішень та інформування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах, в яких Україна є стороною,          здійснюються Міністерством юстиції в установленому порядку через Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.
Згідно з пунктом 1 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини (далі - Уповноважений), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 №784 Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини є посадовою особою Міністерства юстиції, на яку покладено повноваження щодо забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Суду.
Відповідно до вказаного Положення, Уповноважений у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародними договорами України, Регламентом Суду та цим Положенням.
Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228, основними завданнями Мін`юсту є, зокрема, здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.
Підпунктом 58 пункту 4 цього Положення передбачено, що Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує підготовку документів та представництво інтересів держави в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітує перед Комітетом міністрів Ради Європи про стан виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України.
Відповідно до приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Уряди держав - членів Ради Європи, які підписали цю Конвенцію, зокрема, підтвердили, що Високі Договірні Сторони, відповідно до принципу субсидіарності, несуть основну відповідальність за захист прав і свобод, визначених цією Конвенцією та протоколами до неї, і що при цьому вони наділені свободою розсуду, яка підлягає наглядовій юрисдикції з боку Європейського суду з прав людини, створеного за цією Конвенцією.
Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від   17 липня 1997 року N 475/97-ВР Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( 995_004 ) щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Україна повністю визнає на своїй території дію статей 25 та 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( 995_004 ) щодо протоколів N 4 ( 994_059 ) і N 7 ( 994_804 ) до Конвенції.
Пунктом "d" частини 1 статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що Суд на пленарних засіданнях приймає Регламент Суду.
Статтею 24 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Суд має Секретаріат, функції та організація якого визначені Регламентом Суду.
Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Національне законодавство не передбачає процедури комунікації з Європейським судом, натомість така процедура визначена саме Регламентом Європейського суду.
Статтею 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 року №2939-VI передбачено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
В даному випадку порядок доступу громадськості до документів, що надійшли до канцелярії Суду у зв`язку із заявою врегульовано Регламентом Суду, передбаченим Європейською Конвенцією з прав людини, ратифікованою Законом №475/97-ВР від 17.07.97, яка є частиною національного законодавства України та має вищу юридичну силу за закон.
Так, відповідно до пункту 1 Правила 33 Регламенту Суду усі документи, що надійшли до канцелярії у зв`язку із заявою, за винятком поданих з приводу переговорів щодо дружнього врегулювання, як це передбачено правилом 62, мають бути доступними для громадськості, якщо, з причин, викладених у пункті 2 цього правила, голова палати не вирішить інакше - з власної ініціативи або за клопотанням сторони чи іншої заінтересованої особи.
Пунктом 2 Правила 33 Регламенту Суду встановлено, що доступ   громадськості до документа чи будь-якої його частини може бути обмежений в інтересах моралі, громадського порядку або національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін чи в разі крайньої необхідності, якщо, на думку голови, в особливих випадках публічність доступу може зашкодити інтересам правосуддя.
Процедура отримання та надсилання позиції Уряду до Європейського суду визначена пунктом 2 (Ь) Правила 54 Регламенту Європейського суду, відповідно до якого палата або її голова може вирішити повідомити про заяву Договірну Сторону-відповідача і запропонувати їй надати письмові зауваження стосовно заяви, а після одержання відповіді запропонувати заявнику подати свої зауваження у відповідь.
Таким чином,   відповідь, що надавалася Міністерством юстиції України  при здійснені захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України, на комунікацію у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE", яку позивач просить надати у своєму запиті, у розумінні Регламенту Суду є змагальним папером (документом), який поданий до Європейського суду з прав людини під час провадження Суду та знаходиться в Суді.
Порядок доступу громадськості до документів, що надійшли до канцелярії Суду у зв`язку із заявою врегульовано Регламентом Суду, передбаченим Європейською Конвенцією з прав людини, ратифікованою Законом №475/97-ВР від 17.07.97, яка є частиною національного законодавства України та має вищу юридичну силу за закон, тому у спірних правовідносинах підлягають застосуванню   норми   Регламенту Суду,   Правилом 33 якого   врегульовано порядок доступу громадськості до документа чи будь-якої його частини, тобто регламентовано спеціальний порядок доступу громадськості (не тільки учасників справи) до документа, створеного під час провадження у Суді та такого, що надійшов до канцелярії Суду у зв`язку із заявою.
Враховуючи вищенаведене , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для отримання запитуваної інформації Міністерство юстиції правомірно рекомендувало позивачу звернутись безпосередньо до Секретаріату Європейського суду та роз`яснено процедуру такого звернення.
Посилання апелянта на правову позицію,  висловлену в постановах Верховного суду від 05.04.2023 у справі №420/27593/21 та від 06.08.2020 у справі №440/3005/19 не є релевантними обставинам даної справи, оскільки не містять висновків щодо застосування норм права, зокрема, Регламенту Суду, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, у подібних відносинах.
Слід зазначити, що відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження у доступі до публічної інформації, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.
Водночас, у спірному випадку Закон № 2939-VI не поширюється на відносини щодо отримання громадськістю змагальних документів, що надійшли до канцелярії Суду у зв`язку із заявою, такі відносини врегульовані Регламентом Суду,   Міністерство юстиції України   не є особою, яка приймає рішення про доступ до змагального документу, тому    у відповідача у цьому випадку немає і обов`язку застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, для обґрунтування наявності підстав для обмеження у доступі до змагального документу.
Колегія суддів зазначає, що інше тлумачення законодавства призвело б до ситуації, коли б документи, подані з приводу переговорів щодо дружнього врегулювання, як це передбачено правилом 62 (а переговори    стосовно    дружнього    врегулювання   мають   бути конфіденційними), а також інші документи чи будь-яка частина документу, щодо яких голова палати з власної ініціативи або за клопотанням сторони чи іншої заінтересованої особи   вирішив/вирішить обмежити доступ відповідно до Правила 33 Регламенту Суду, можуть бути оприлюднені всупереч Регламенту Суду.
Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відносини щодо доступу громадськості до змагального документу, що надійшов до канцелярії Суду від сторони України у зв`язку із заявою (відповіді, яка надавалась Україною до Європейського суду з прав людини на комунікацію у справі "OVCHARENKO AND KOLOS v. UKRAINE"), врегульовані саме Регламентом Суду, передбаченим Європейською Конвенцією з прав людини, ратифікованою Законом №475/97-ВР від 17.07.97, яка є частиною національного законодавства України та має вищу юридичну силу за закон, а не Законом № 2939-VI, а Міністерство юстиції України   не є особою, яка приймає рішення про доступ громадськості, зокрема, позивача до змагального документу,   тому позовні вимоги  задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги є ідентичними тим, які були висловлені в суді першої інстанції та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи, інших обґрунтувань в апеляційній скарзі наведено не було.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (№ 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (№ 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 
Керуючись ст. ст.  242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу    залишити без задоволення.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2023 по справі № 440/6599/23  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    А.О. Бегунц