ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/5324/23	Головуючий у 1-й інстанції Вийванка О. М. 	
Провадження № 22-ц/817/630/23 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
секретар - Панькевич Т.І. 
з участю представників сторін 

апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Чапаєвої Ганни Миколаївни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 травня 2023 року, ухвалене суддею Вийванком О.М. у цивільній справі №607/5324/23 за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, 

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі контракту працювала в ТНПУ ім. В.Гнатюка на посаді викладача кафедри образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання. Строк дії контракту - від 10 червня 2022 року по 30 червня 2024 року. 
Перебуваючи у відпустці без збереження заробітної плати, яка повинна була закінчитись 1 лютого 2023 року, позивачка на підставі п. 3-1 ст. 25 Закону України “Про відпустки” подала на ім`я ректора ТНПУ ім. В.Гнатюка заяву про відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території, починаючи з 2 лютого 2023 року. Листом ТНПУ ім. В.Гнатюка від 1 лютого 2023 року №82/40-04 їй роз`яснено про відсутність у неї права на зазначений вид відпустки. 2 лютого 2023 року ОСОБА_1 не вийшла на роботу. 27 лютого 2023 року ТНПУ ім. В.Гнатюка видано наказ №73-к/тр, згідно якого ОСОБА_1 звільнено 2 березня 2023 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає даний наказ незаконним, оскільки вона мала право на відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною віком до 14 років. Відповідач в обов`язковому порядку повинен був надати їй зазначену відпустку.
Зважаючи на вищенаведене, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати наказ ТНПУ ім. В.Гнатюка №73-к/тр від 27 лютого 2023 року “Про звільнення за прогул ОСОБА_1 ”, поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді викладача кафедри образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання ТНПУ ім. В.Гнатюка. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чапаєва Г.М. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки на момент подання відповідачу заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати, ОСОБА_1 мала право на відпустку в обовязковому порядку для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території, проте така відпустка їй не була надана. Факт перебування ОСОБА_1 за межами України не може бути підставою для відмови у наданні вищевказаної відпустки.
У відзиві ТНПУ ім. В.Гнатюка просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін. Вказує, що відповідною територією, на якій оголошено карантин, є територія України, а не територія Федеративної Республіки Німеччина, де на час звільнення перебувала ОСОБА_1 разом із сином, що в свою чергу виключає можливість надання позивачці відповідного виду відпустки. Крім цього, позивачкою не доведено необхідності здійснення догляду за її сином на період карантину.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 — адвоката Чапаєвої Г.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника Тернопільського національного педагогічного університету ім.Володимира Гнатюка — адвоката Пньова П.О., який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Судом встановлено, що 10 червня 2022 року між ОСОБА_1 та Тернопільським національним педагогічним університетом імені Володимира Гнатюка було укладено контракт з науково-педагогічним працівником, згідно умов якого ОСОБА_1 була прийнята на посаду викладача кафедри образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання, термін дії якого з 01 липня 2022 року до 30 червня 2024 року.
ОСОБА_1 з 01 липня 2022 року була обрана за конкурсом на посаду викладача кафедри образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання на умовах контракту на підставі Наказу № 233-к/тр від 30 червня 2022 року, про що свідчать відомості про роботу трудової книжки серії НОМЕР_1 № запису 22 та Витяг з Наказу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка від 30 червня 2022 року № 233-к/тр про результати конкурсу.
Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 23 червня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис 1420, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки №14 від 31 січня 2023 року, виданої Тернопільською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 16 імені Володимира Левицького Тернопільської міської ради, ОСОБА_2 навчається в 6-А класі даної школи. На момент видання довідки навчається на дистанційній формі навчання (онлайн).
ОСОБА_1 перебувала в основній відпустці та відпустці без збереження заробітної плати на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки», в період з 01 липня 2022 року по 01 лютого 2023 року, про свідчать накази ректора Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка№ 45-к/тм від 08 червня 2022 року, № 67-к/тм від 01 липня 2022 року, № 121-к/тм від 31 серпня 2022 року, № 193-к/тм від 26 грудня 2022 року.
30 січня 2023 ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на підставі п.3-1 ч.1 ст. 25 Закону України «Про відпустки», з 2 лютого 2023 року і до завершення карантину.
Відповідачем було розглянуто заяву ОСОБА_1 та листом від 01 лютого 2023 року № 82/40-04 повідомлено її про те, що за приписами п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншій особі, зазначеній у частині третій статті 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території. Таким чином, відповідною територією, на якій оголошено карантин, є територія України. Натомість, як вбачається з доданих ОСОБА_1 до заяви про відпустку копій документів, починаючи з 04 березня 2022, вона разом з ОСОБА_2 перебуває поза межами території України, тобто поза межами відповідної території, на якій оголошено карантин, передбачений п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки». А тому, на підставі викладеного, відповідач повідомив позивача, що у неї відсутнє право на отримання відпустки по догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території, передбаченого п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про відпустки».
ОСОБА_1 після 1 лютого 2023 року не вийшла на роботу, про що ТНПУ ім. В.Гнатюка було складено акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 протягом робочого дня від 03 лютого 2023 року, 06 лютого 2023 року та 10 лютого 2023 року.
Доповідною запискою зав. каф. образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання ОСОБА_3 від 13 лютого 2023 року доведено до відома ректора Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка про те, що викладач каф. образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання ОСОБА_1 відсутня на робочому місці з 2 лютого 2023 року по сьогоднішній день.
27 лютого 2023 року Тернопільським національним педагогічним університетом імені Володимира Гнатюка видано Наказ № 73-к/тр про звільнення за прогул ОСОБА_1 та на підставі п. 4 ст. 40, ст. 47, ст. 116, ст. 147-149 КЗпП України, ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вирішено притягнути ОСОБА_1 , викладача кафедри образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання, до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни - прогул (відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Звільнити ОСОБА_1 , 2 березня 2023 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Відповідно до відомостей про роботу трудової книжки серії НОМЕР_1 № запису 23, 23 лютого 2023 року ОСОБА_1 звільнена за прогул згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, на підставі Наказу № 73-к/тр від 27 лютого 2023 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у роботодавця не виникло обов”язку надати позивачці зазначену нею відпустку, так як передбачена п.3-1 ч.1 ст. 25 Закону України “Про відпустки” відпустка надається матері або іншим особам у разі перебування їх на території України. При цьому, позивачка не подала доказів необхідності здійснення догляду за дитиною, оскільки навчання в школі не зупинялося у зв”язку із карантином. Заява позивачки про надання відпустки хоча й обгрунтована карантином, однак не погоджена безпосереднім керівником позивача, не містить резолюції керівника підприємства і на підставі цієї заяви наказ про надання відпустки не видавався, а було повідомлено позивачку про відмову у наданні відпустки. Наведене свідчить про відсутність згоди між роботодавцем та працівником щодо надання останній відпустки без збереження заробітної плати, та дає підстави для висновку про самовільне використання працівником такої відпустки, що вважається прогулом.
Такий висновок суду є помилковим внаслідок невірного застосування норм матеріального права, а саме суд допустив неправильне тлумачення п.3-1 ст. 25 Закону України “Про відпустки”, що відповідно до п.4 ч.1, абзацу першого частини другої ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.
Відповідно до ст. 2 Закону України “Про відпустки” право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням працівнику відпустки визначеної тривалості зі збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати, якщо таке передбачене законодавством.
Залежно від обов”язковості надання відпустки для роботодавця відпустки можна поділити на ті, які роботодавець зобов”язаний надати, та ті, надання яких є правом роботодавця на власний розсуд.
Відповідно до п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України “Про відпустки” відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншій особі, зазначеній у частині третій статті 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території.
При цьому зазначена норма не містить обов”язку доведення матір”ю необхідності такого догляду за дитиною віком до 14 років на час карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України №1423 від 23 грудня 2022 року внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 та продовжено дію карантину до 30 квітня 2023 року.
Таким чином, подавши до ТНПУ ім. В.Гнатюка заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України “Про відпустки”, ОСОБА_1 правомірно очікувала на надання такої відпустки відповідачем, а відповідач був зобов”язаний надати їй таку відпустку.
Посилання суду на те, що ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_2 перебувають за межами України, що виключає можливість надання вищевказаного виду відпустки, є помилковим, оскільки п. 3-1 ч. 1 ст. 25 Закону України “Про відпустки” передбачає встановлення карантину на відповідній території, тобто території місцезнаходження робочого місця без прив`язки до місцезнаходження працівника.
Таким чином, тлумачення судом першої інстанції норми п.3-1 ч.1 ст. 25 Закону України “Про відпустки” щодо необхідності досягнення згоди роботодавця і працівника щодо надання працівнику передбаченої цією нормою відпустки, необхідності доказування позивачкою потреби у догляді за дитиною на час карантину, та надання такої відпустки виключно у разі перебування працівника на території України, є помилковим, оскільки таке тлумачення не випливає із змісту п.3-1 ч.1 ст. 25 Закону України “Про відпустки” і призвело до неправильного вирішення спору.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Розглядаючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
З урахуванням викладеного звільнення за прогул (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України) працівника, який належним чином повідомив роботодавця про волевиявлення щодо отримання відпустки по догляду за дитиною та у зв`язку із цим не вийшов на роботу в указану ним дату, є незаконним.
Право на отримання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною вважається реалізованим з моменту подання працівником належним чином оформленої заяви з доданими до неї відповідними підтвердними документами, а тому незаконним є звільнення за прогул працівника, який належним чином подав таку заяву, тобто повідомив роботодавця про волевиявлення щодо отримання відпустки для догляду за дитиною та у зв`язку із цим не вийшов на роботу у вказану ним дату. 
Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі №487/8206/18 (провадження №14-164цс20 ).
Хоча у справі №487/8206/18 спір був пов”язаний із наданням відпустки, передбаченої п.3 ч.1 ст. 25 Закону України “Про відпустки” а в спорі за позовом ОСОБА_1 - відпустка, передбачена п.3-1 ч.1 ст. 25 цього ж закону, однак спільним для цих видів відпусток є те, що вони надаються роботодавцем в обов”язковому порядку, а тому наявні підстави для врахування зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в користь держави за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 2 714 грн.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Чапаєвої Ганни Миколаївни — задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 3 травня 2023 року — скасувати
Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 — задовольнити.
Скасувати наказ Тернопільського національного педагогічного університету імені В.Гнатюка №73-к/тр від 27 лютого 2023 року “Про звільнення за прогул ОСОБА_1 ”.
Поновити ОСОБА_1 на посаді викладача кафедри образотворчого мистецтва, дизайну та методики їх навчання Тернопільського національного педагогічного університету імені В.Гнатюка.
Стягнути з Тернопільського національного педагогічного університету імені В.Гнатюка (м.Тернопіль, вул. Максима Кривоноса, 2, код ЄДРПОУ 02125544) в користь держави судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 2 714 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 серпня 2023 року.

Головуюча                                                                        Хома М.В.

Судді                                                                                Гірський Б.О.

                                                                               Костів О.З.