УХВАЛА

11 липня 2023 року 
м. Київ

справа №120/14328/21-а
адміністративне провадження № К/990/18608/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                     Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                   Жука А.В.,
                                                            Мартинюк Н.М., 

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2022 (головуючий суддя -           М.Б. Богоніс)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 (головуючий суддя -  Л.С. Граб, судді - В.Ю. Сторчак, Е.С. Смілянець)
у справі №  120/14328/21-а
за позовом ОСОБА_1 
до Державної казначейської служби України
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,  

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому просила: 
- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, допущену нею при розгляді заяви ОСОБА_1 від 11.03.2021, у якій остання просила здійснити на її користь безспірне списання коштів державного бюджету на виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021 у справі № 127/17085/20;
- зобов`язати Державну казначейську службу України подати Міністерству фінансів України пропозиції щодо необхідності внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України» або виділення коштів з резервного фонду Державного бюджету для виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021 у справі № 127/17085/20.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 11.03.2021 нею подано до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області заяву з доданим до неї виконавчим листом у справі № 127/17085/20, у якій на підставі статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктів 2, 6, 35, 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, ОСОБА_1 просила здійснити на її користь безспірне списання коштів державного бюджету на виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021 у справі № 127/17085/20. 03.09.2021 на адресу Державної казначейської служби України позивачем було направлено письмову заяву, у якій вона повідомила про надсилання на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області заяви від 11.03.2021 з виконавчим листом та просила надати відповіді на запитувані у цій заяві питання. На вказану заяву позивач отримала відповідь, у якій повідомлено позивача, зокрема про те, що перерахуванню коштів перешкоджає недостатня кількість коштів за бюджетною програмою 3504030, водночас Казначейство постійно звертається до Міністерства фінансів України з листами з пропозиціями щодо необхідності визначення у законі про Державний бюджет України достатнього обсягу коштів за бюджетною програмою. На думку позивача для того, щоб довести, що відповідач виконав покладений на нього пунктом 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, обов`язок, він повинен був надати докази того, що він протягом одного місяця з дня надходження виконавчого листа у справі № 127/17085/20 щодо подання протягом одного місяця з дня надходження виконавчого документу Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України, тобто на виконання саме цього виконавчого листа. 

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2022, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022, у задоволенні вимог адміністративного позову відмовлено повністю.

При прийнятті рішення суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що рішення суду про стягнення коштів виконуються Казначейством у порядку черговості надходження виконавчих документів до органів Казначейства, а також в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Факт відсутності певного результату (виплати позивачці коштів за судовим рішенням) не може бути достатнім підтвердженням того, що суб`єкт владних повноважень допустив саме протиправну бездіяльність. Про протиправність може свідчити, зокрема, те, що суб`єкт владних повноважень бездіяв за обставин, коли мав реальну можливість реалізувати свої повноваження, повинен був це зробити, але не зробив (чи зробив несвоєчасно, з порушенням процедури чи інших вимог), що спричинило порушення прав та інтересів особи. Водночас, встановлення в межах розгляду справи подання відповідачем Міністерству фінансів України пропозицій у відповідності до пункту 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, свідчить про використання наданих йому повноважень задля виконання судового рішення. 

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.   

Підстави, на яких подається касаційна скарга, позивач вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Верховного Суду від 21.07.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У відзиві на касаційну скаргу відповідач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 10.07.2023 адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як зазначалось вище, касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах. 

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі                   № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). 

У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження позивач посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій вимог пункту 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, без врахування висновку щодо застосування положень пунктів 39, 49 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011                № 845, викладеного у постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справі № 826/7371/15 та від 29.04.2021 у справі № 826/13511/17.

Варто зауважити, що у справах № 826/7371/15 та № 826/13511/17 Верховний Суд не висловлював правового висновку щодо застосування положень пункту 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок № 845). Натомість при розгляді вказаних справ Верховним Судом до спірних правовідносин застосовано положення пункту 49 Порядку № 845, яким регулюються правовідносини, що виникли з підстав списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Виконання судових рішень в обох справах відбувається за бюджетною програмою КПКВК 3504040.

Водночас, у цій справі судами встановлено та не заперечується позивачем, що виконавчий лист            № 127/17085/20 перебував на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб». Судами у цій справі не встановлено, що виконавчий лист перебував на виконанні у Державній казначейській службі України саме за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, що є необхідною підставою для застосування, зокрема, пункту 49 Порядку № 845, висновки щодо застосування якої, викладено у постановах, на які посилається скаржник. 

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справах № 826/7371/15, № 826/13511/17 мають різне правове регулювання і не є подібними. 

Отже, висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду у справах, на які покликається скаржник, стосуються правовідносин, що не є подібними до тих, з яких виник спір у цій справі, та не можуть слугувати прикладом неправильного застосування судами норм права при ухваленні судових рішень щодо яких подано касаційну скаргу у цій справі, у значенні пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини другої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 327, 341, 345, 339, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ухвалив:

Закрити касаційне провадження № К/990/18608/22 у справі № 120/14328/21-а за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09.03.2022 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.06.2022 у справі                         № 120/14328/21-а за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж. М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А. В. Жук 

                                                                      Н. М. Мартинюк