КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №361/9871/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/6790/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
5 липня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.
                                  при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2023 року (суддя Радзівіл А.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
 
встановив:
 
у листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки грошових коштів за договором позики від 23 січня 2019 року в розмірі 8 000 доларів США та судових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 23 січня 2019 року він позичив відповідачці 8 000 доларів США. 28 липня 2020 року на підтвердження договору позики ОСОБА_1 власноруч була написана розписка, відповідно до якої вона зобов`язалася повернути взяті в борг грошові кошти в строк до 7 листопада 2021 року, що грошова сума буде повернута в валюті боргу, тобто в доларах США. Розписка написана в присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Позивач стверджував, що відповідачка взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики не виконує та виконувати не збирається, ухиляється від зустрічей та спілкування з ним, на його вимоги щодо повернення грошових коштів не відповідає.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, укладеного 28 липня 2020 року, в розмірі 8000 доларів США. та судовий збір у розмірі 2 553грн 45коп.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача сплачений судовий збір, посилаючись на неврахування судом дійсних обставин справи, що вона за власні кошти придбала квартиру АДРЕСА_1 , куди в лютому поселився і позивач, який запропоновував їй одружитися.
Відповідачка стверджує, що у подальшому позивач почав не пускати її з сином у квартиру, постійно виганяв, стверджував, що це його житло, погрожував їй фізичною розправою, не бажав виселятися з квартири, у зв`язку із чим вона була вимушена звернутися до поліції, однак поліція вчинила бездіяльність, що врешті вплинуло на її морально-психологічний стан, який був пригнічений, так як вона не могла вільно користуватися своєю власністю, і під цим психологічним насильством з боку позивача вона 28 липня 2020 року, в присутності свідка, під диктовку позивача, написала розписку, після чого позивач виселився з її квартири, однак грошові кошти вони не отримувала.
Відповідачка посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відповідно до вимог позовної заяви, позивач просив суд стягнути грошові кошти за договором позики від 23 січня 2019 року, однак в матеріалах справи міститься розписка, яка датована 28 липня 2020 року. 
ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що, якби позивач в дійсності надавав їй грошові кошти в позику, то мав би взяти відповідну розписку в момент передачі таких коштів.
Відповідачка стверджує, що оскільки сума в 8 000 доларів США є в 10 разів більшою, ніж неоподаткований мінімум доходів громадян, то після передачі коштів повинен був бути підписаний договір позики (розписка), яка підтвердила б таку передачу коштів. Отже, договір позики від 23 січня 2019 року не був укладений, а кошти не передавались, матеріали справи не містять доказів того, що 28 липня 2020 року позивач передав їй кошти. Крім того, в самій борговій розписці не зазначено дату отримання коштів.
Також відповідачка вважає, що судом першої інстанції не враховані постанови Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №753/1349/20 та від 4 березня 2020 року у справі №632/2209/16.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги та зазначає, що ОСОБА_1 не доведено будь-якими належними та допустимими доказами вчинення ним неправомірних дій відносно неї, а також вчинення фізичного чи психологічного тиску на неї під час написання розписки.
ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги, як шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу, зазначену нею у апеляційній скарзі, так і шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу (с.с.240-241 т.1, с.с.19-20 т.2), у судове засідання двічі не з`явилася, судова повістка-повідомлення повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Враховуючи вказані норми процесуального права, ОСОБА_1 вважається такою, що судову повітку-повідомлення отримала, у судове засідання не з`явилася без поважних причин.
Крім того, про дату судового засідання був повідомлений представник ОСОБА_1 - адвокат Воробйов Є.Л. шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу, з якої він направляв на електронну адресу Київського апеляційного суду клопотання (с.с.16-17 т.3). Адвокат Воробйов Є.Л. підтвердив отримання судового повідомлення (с.с.18 т.2), однак у судове засідання не з`явився, причини неявки апеляційному суду не повідомив.
Згідно зі статтею 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачки та її представника.
Колегія суддів, заслухавши позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 липня 2020 року ОСОБА_1 написана розписка про зобов`язання повернути ОСОБА_2 взяті в борг грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США (23 січня 2019 року) в строк до 7 листопада 2021 року. Також у розписці зазначено, що грошові кошти будуть повернуті у валюті боргу, тобто в доларах США (с.с.9-10 т.1).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду було доведено укладення між сторонами договору позики, який виконаний відповідачкою не був.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
З написаної ОСОБА_1 розписки вбачається, що вона отримала грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США 23 січня 2019 року у борг і зобов`язалася їх повернути до 7 листопада 2021 року.
Розписка написана у присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та адвоката Сіладі О.І.
Таким чином, у розписці, написаній відповідачкою 28 липня 2020 року, нею підтверджено, як отримання грошових коштів, так і їх розмір, і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.
Під час судового розгляду судом першої інстанції відповідачка не заперечувала написання розписки. Не містить таких доводів і апеляційна скарга.
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.
При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доводи ОСОБА_1 про те, що договір позики є безгрошовим і вона не отримувала у борг грошові кошти у ОСОБА_2 ні 23 січня 2019 року, ні у день написання розписки 28 липня 2020 року, належними доказами не підтверджені.
Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором 
позики.
Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Виходячи з викладеного, надавши ОСОБА_2 розписку про отримання грошових коштів та зазначивши дату їх отримання - 23 січня 2019 року, відповідачки підтвердила укладення договору позики та отримання грошових коштів.
Доводи відповідачки про те, що розписка була написана під психологічним насильством з боку позивача, належними доказами не підтверджені.
 Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про визнання договору позики, укладеного з ОСОБА_2 , недійсним.
Будь-яких доказів у підтвердження застосування до неї психологічного тиску з боку позивача при написанні розписки відповідачка суду не надала.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які були присутні при написанні ОСОБА_1 розписки 28 липня 2020 року, підтвердили, що розписка відповідачкою була написана добровільно, будь-якого тиску на неї позивач не чинив.
Також необхідно враховувати ту обставину, що після написання розписки, ОСОБА_1 не зверталася ні до правоохоронних органів з приводу психологічного тиску з боку позивача при написанні розписки, ні до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, як такого, що укладений під психологічним тиском.
Та обставина, що 18 липня 2020 року ОСОБА_1 зверталася до поліції з приводу небажання ОСОБА_2 виїжджати з її квартири, не підтверджує написання нею розписки 28 липня 2020 року під психологічним тиском останнього, оскільки з рапорту працівника поліції вбачається, що конфлікт було вичерпано до приїзду працівників поліції, і ОСОБА_1 відмовилася від написання заяви та надання пояснень, просила будь-яку перевірку не проводити (с.с.157 т.1), що спростовує твердження відповідачки про бездіяльність працівників поліції при її зверненні. 
Подання ОСОБА_1 20 січня 2023 року заяви до поліції про вчинення кримінального правопорушення по факту вимагання в неї грошових коштів у розмірі 8000 доларів США, не підтверджує доводи відповідачки, оскільки з такою заявою вона звернулася тільки напередодні ухвалення рішення судом першої інстанції у даній справі, що на думку колегії суддів, свідчить про створення відповідачкою штучних доказів у підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2 .
Не підтвердила належними доказами відповідачка і свої твердження про перебування у пригніченому стані у зв`язку із неправомірною поведінкою позивача, який не бажав виселятися з її квартири.
Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак, належних і допустимих доказів у підтвердження своїх посилань ОСОБА_1 суду не надала.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності(постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 
607/11746/17).
Також колегія суддів враховує, що наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Під час апеляційного розгляду колегія суддів оглянула оригінал розписки від 28 липня 2020 року, який був наданий позивачем.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено, що між сторонами виникло боргове зобов`язання, яке відповідачкою не виконано.
Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 та від 4 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, колегія суддів вважає безпідставними, так як висновки суду першої інстанції у даній справі не суперечать висновкам Верховного Суду у зазначених справах, а зміст розписки від 28 липня 2020 року не є суперечливим.
Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
З розписки від 28 липня 2020 року вбачається, що відповідачка отримала грошові кошти в доларах США.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачкою не виконано зобов`язання по поверненню позики у встановлений у договорі строк, а відтак заборгованість підлягає стягненню у примусовому порядку і у доларах США, як було погоджено сторонами договору при його укладенні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.    
            Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 липня 2023 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       Б.Б. Левенець 

                                                                                 В.М. Ратнікова