ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5762/23 Справа № 199/7530/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А.М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шавкун Л.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Васильєв Павло Сергійович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2023 року в цивільній справі номер 199/7530/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживача, визнання відмови у видачі коштів протиправною, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживача, визнання відмови у видачі коштів протиправною, стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько. 24 липня 2018 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після його смерті, а саме, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
31 січня 2022 року вказана квартира була продана позивачем через представника за суму в розмірі 2550000,00 російських рублів, які мали бути зараховані на банківський рахунок позивача, відкритий у відповідача. 07 лютого 2022 року підписано передавальний акт та на рахунок позивача перераховані вищевказані кошти, які одразу були тимчасово заблоковані через фінансовий моніторинг. 
23 лютого 2022 року за наслідком надання позивачем документів щодо походження коштів останні вдало пройшли фінансовий моніторинг, однак у їх видачі позивачу було відмовлено відповідачем на підставі п. 17 постанови правління НБУ «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» №18. 
Позивач просив суд визнати протиправною відмову у видачі коштів в розмірі 2550000,00 російських рублів, а також стягнути з відповідача означені кошти у валюті російських рублів або їх еквівалент у гривні, посилаючись на те, що вказана постанова набула чинності 24 лютого 2022 року, а обов`язок відповідача видати кошти виник раніше та вважаючи неправомірними і непередбаченими законом вчинення відповідачем обмеження у розпорядженні належних позивачу коштів. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про захист прав споживача, визнання відмови у видачі коштів протиправною, стягнення коштів – відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Васильєв П.С., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2023 року у справі 199/7530/22 та задовольнити позов ОСОБА_1 . 
Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Суд спірне рішення обґрунтував постановою правління НБУ №18 від 24.02.22 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» (далі – Постанова). Хоча НБУ у розрізі ст. 100 Конституції України, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» не є іншим органом державної влади, тому НБУ не може приймати нормативно правові акти у розрізі ст. 4 ЦК України. 
Постанова за юридичною силою поступається статтям Цивільного кодексу, в тому числі ст. 1066 ЦК України. 
Суд наведених норм не врахував, керуючись тільки постановою, яка не є взагалі законом. 
Такі дії суду відносно позивача під впливом постанови свідчать про обмеження повноважень на застосування ЦК в умовах війни, що є порушенням зі сторони суду ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», згідно до якої повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Частина 7 ст. 319 ЦК України наголошує, що діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Ст. 346 ЦК України чітко вказує на встановлений перелік підстав припинення права власності, зазначений перелік не містить у собі постанову НБУ, відтак позивача протиправно позбавили права власності на кошти.
Постанова почала діяти вже після того, коли позивач набув право на кошти, оскільки 07.02.2022 року кошти отримані на рахунок позивача, а 09.03.2022 року відбулась публікація документа у Офіційному віснику України, офіційне видання, № 19, стор. 319, стаття 1045, код акта 110251/2022. 
У такому випадку постанова не могла діяти до часу її прийняття, що також є самостійною підставою для задоволення позову і тим самим до скасування оскаржуваного рішення.
Від відповідача відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Васильєв П.С. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача АТ «Перший український міжнародний банк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України (а.с. 101).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача.
Заслухавши суддю – доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 24 липня 2018 року позивачу, як спадкоємцю померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 , видано Свідоцтво про право на спадщину за законом №50АБ1414895 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).
31 січня 2022 року вказану квартиру позивачем продано за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріусом Дмитровського нотаріального округу Московської області за реєстровим №13/22-п/50/2022-3-149. За умовами договору вартість продажу квартири склала 3400000,00 російський рублів, з яких 2550000 російських рублів мали бути переведені на рахунок позивача, відкритий у відповідача (а.с. 8зв.-10зв., 11-13зв.). 
Виконання умов договору купівлі-продажу посвідчено укладенням між сторонами передавального акту від 07 лютого 2022 року (а.с. 14-14зв., 15-15зв.)
07 лютого 2022 року кошти від продажу квартири в розмірі 2550000,00 російських рублів надійшли на банківський рахунок позивача, відкритий у відповідача, однак були заблоковані через проведення фінансового моніторингу з метою встановлення походження цих коштів, що підтверджується копією виписки по рахунку, а також не оспорюється учасників справи (а.с. 37зв.).
З копії листа від 21 березня 2022 року (вхідний №120/262/56.4.4.1 від 23 березня 2022 року) вбачається, що позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій зазначив, що 23 лютого 2022 року спірні кошти за наслідками проведеного фінансового моніторингу було розблоковані, однак видані позивачу не були, в зв`язку із чим позивач просив терміново повернути йому спірні кошти в повному обсязі в еквіваленті національної валюти або в доларах США чи Євро. 02 травня 2022 року позивач повторно звернувся до відповідача із аналогічними вимогами (а.с. 37, 19). 
06 травня 2022 року відповідач своїм листом повідомив позивача про те, що задовольнити вимогу останнього не уявляється можливим через вимогу п.17 постанови Правління НБУ від 24 лютого 2022 року, згідно з якою банкам забороняється здійснювати будь-які валютні операції з використанням російських рублів (а.с. 19зв.).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності. 
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ким, що відповідає обставинам справи та нормам закону.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом наведених положень закону судовому захисту підлягає порушене, не визнане або оспорюване право та інтерес. 
Судом встановлено, що 24 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом №50АБ1414895 після смерті батька ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
31 січня 2022 року вказану квартиру продано за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріусом Дмитровського нотаріального округу Московської області за реєстровим №13/22-п/50/2022-3-149. За умовами договору вартість продажу квартири склала 3400000,00 російський рублів, з яких 2550000 російських рублів мали бути переведені на рахунок позивача, відкритий у відповідача. 
07 лютого 2022 року кошти від продажу квартири в розмірі 2550000,00 російських рублів надійшли на банківський рахунок позивача, відкритий у відповідача, однак були заблоковані через проведення фінансового моніторингу з метою встановлення походження цих коштів. 
З копії листа від 21 березня 2022 року (вхідний №120/262/56.4.4.1 від 23 березня 2022 року) вбачається, що позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій зазначив, що 23 лютого 2022 року спірні кошти за наслідками проведеного фінансового моніторингу було розблоковані, однак видані позивачу не були, в зв`язку із чим позивач просив терміново повернути йому спірні кошти в повному обсязі в еквіваленті національної валюти або в доларах США чи Євро. 02 травня 2022 року позивач повторно звернувся до відповідача із аналогічними вимогами. 
06 травня 2022 року позивача повідомлено про те, що задовольнити вимогу останнього не уявляється можливим через вимогу п.17 постанови Правління НБУ від 24 лютого 2022 року, згідно з якою банкам забороняється здійснювати будь-які валютні операції з використанням російських рублів
За змістом положень статей 2, 6, 7 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Національний банк України виконує такі функції: встановлює для банків правила проведення банківських операцій; здійснює державне регулювання на платіжному ринку, визначає засади функціонування платіжного ринку України, регулює діяльність надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, платіжних систем та технологічних операторів платіжних послуг, визначає порядок надання платіжних послуг та обмежених платіжних послуг, здійснює нагляд за діяльністю учасників платіжного ринку; здійснює валютне регулювання, визначає порядок виконання операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний нагляд за уповноваженими установами; визначає особливості функціонування банківської системи України, діяльності небанківських фінансових установ та інших осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, регулювання та нагляд за діяльністю яких здійснює Національний банк, здійснення нагляду, в тому числі валютного, за такими особами у разі введення воєнного стану чи особливого періоду, здійснює мобілізаційну підготовку системи Національного банку України.
Згідно із ст. 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України в тому числі у формі адміністративного регулювання, різновидом якого є встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банку (банків).
Статтею 44 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що до компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та нагляду належать в тому числі видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про Національний банк України» до повноважень Правління Національного банку України належить прийняття рішень: про встановлення в умовах воєнного стану чи під час особливого періоду особливостей здійснення банківського регулювання та нагляду, а також державного регулювання та нагляду за діяльністю на ринках небанківських фінансових послуг, у тому числі застосування до банків, небанківських фінансових установ та інших осіб, регулювання та нагляд за діяльністю яких здійснює Національний банк, заходів впливу (санкцій); про встановлення в умовах воєнного стану чи під час особливого періоду особливостей регулювання грошово-кредитного ринку та здійснення валютного регулювання та нагляду. 
Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14 березня 2022 року, №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18 квітня 2022 року, №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року, №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року, №757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07 листопада 2022 року, №58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 6 лютого 2023 року неодноразово продовжено строк дії воєнного стану в Україні, який триває і на момент ухвалення даного рішення суду.
24 лютого 2022 року на виконання наведених вище функцій та повноважень, з метою забезпечення надійності та стабільності функціонування банківської системи та у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні правлінням Національного банку України прийнято постанову «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022 року №18, відповідно до пп. 1, 2 п. 17 якої уповноваженим установам заборонено здійснювати будь-які валютні операції з використанням російських рублів та білоруських рублів, а також  учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь.
З огляду на наведене, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши на основі дослідження всіх наявних у справі доказів у їх сукупності та співставленні, їх належної оцінки, правильного визначення характеру спірних правовідносин і норм права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин,дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , зазначивши, зокрема, що запровадження на всій території України воєнного стану зумовленого збройною агресією Російської Федерації, чиєю національною валютою є російські рублі, для забезпечення захисту національних інтересів України та до прийняття і набрання чинності Законом України, яким врегулюються відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, супроводжувалось і введенням відповідними суб`єктами державної влади певних тимчасових законодавчих обмежень та мораторіїв (заборон), в тому числі, постановою Правління Національного Банку України №18 від 24 лютого 2022 року «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» встановлено окремі обмеження, а саме: на здійснення окремих валютних операцій, серед яких заборона уповноваженим установам здійснювати будь-які валютні операції з використанням російських рублів та білоруських рублів, а також  учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в Російській Федерації або в Республіці Білорусь (п. 17). 
Тобто, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та в межах тимчасових нормативних обмежень в роботі банківської системи в період запровадження воєнного стану, введених в зв`язку з потребами загального інтересу суспільства, а саме - в зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, запровадженням воєнного стану на всій території України, для забезпечення захисту національних інтересів України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що в силу вимог статті 367 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, висновків суду першої інстанції не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судового рішення, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення. 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення,  а судове рішення без змін, якщо визнає,  що  суд  першої  інстанції  ухвалив  судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Васильєв Павло Сергійович, залишити без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 14 серпня 2023 року.

Судді: