ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 р. 	Справа № 520/15263/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 р. (постановлену  суддею Біленським О.О.) по справі № 520/15263/23
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Національної поліції України в Харківській області                       
про поновлення на посаді,
ВСТАНОВИВ:

20.06.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції України в Харківській області від 11.03.2022 р.  № 190 про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби ОСОБА_1 ; визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції України в Харківській області о/с № 141  від 11.03.2022  р. про звільнення старшого сержанта поліції, поліцейського відділення охорони ізолятору тимчасового тримання №1 Головного управління Національної поліції України в Харківській області ОСОБА_1 ; поновити з 12.03.2022  р. ОСОБА_1 у посаді старшого сержанта поліції, поліцейського відділення охорони ізолятору тимчасового тримання №1 Головного управління Національної поліції України в Харківській області; зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26.06.2023 р. позов залишено без руху та надано  строк для усунення недоліків, шляхом надання: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій вказати поважні підстави для поновлення строку, з наданням до суду відповідних доказів; оригінал платіжного документу, що підтверджує сплату судового збору; засвідчені належним чином докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги або відповідне клопотання про їх витребування.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 р. заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду  залишено без задоволення, позовну заяву  повернути позивачу.
Позивач,  не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від   17.07.2023 р.  та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме:           Дисциплінарного статуту Національної  поліції  України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність  висновків суду обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не враховано, що   позивач звернувся до суду  після того, як   він 25.04.2023 р. дізнався   про своє звернення. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно із ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не  підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що  позивачу  29.01.2022 р. під власний підпис повідомлено про підозру у вчиненні  кримінального  правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 191  Кримінального кодексу України, що підтверджується копією  повідомлення про підозру  та запропоновано відсторонити  позивача  від посади поліцейського  відділу охорони ІТТ № 1 Головного управління  Національної  поліції Харківської області про що позивача повідомлено 07.02.2022 р. 
Наказом  Головного управління Національної поліції в Харківській області № 190 від 11.03.2022 р. до позивача  застосовано  адміністративне стягнення у вигляді звільнення.
Наказом  Головного управління Національної поліції в Харківській області  № 141 о/с  від 11.03.2022  р.  позивача  звільнено  зі служби в поліції, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Не погоджуючись із вищевказаними наказами відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того,   що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом та не   надано обґрунтованих та змістовних пояснень щодо наявності об`єктивних причин, які завадили  йому дізнатися про своє звільнення з органів поліції та звернутися до суду з цим позовом в межах строку, встановлених  Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, позивачем не надано засвідчені належним чином докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а надані до суду копії документів, засвідчені адвокатом Євгеном Олєнєвим, проте, документів, які підтверджують право адвоката Євгена Олєнєва представляти інтереси позивача, матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Частиною 1  статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Дотримання строків звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.
Право на звернення до суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення “Голдер проти Великої Британії” від 21.02.1975 р., “Жоффр де ля Прадель проти Франції” від 16.12.1992 р.).
Виходячи з принципу змагальності у адміністративному судочинстві, прав та обов`язків сторін у справі, визначених Кодексом, суд виключно з ініціативи та в межах доводів сторін може поновити строк звернення до суду за обґрунтованим їх зверненням.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
В справі Стаббігс та інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії Європейським судом з прав людини зроблено   висновок, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
Поновлення строку звернення до суду може здійснюватися з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися, або хибна помилка про не пропуск строку, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Крім того, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Відповідно до  ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122  Кодексу адміністративного судочинства України).
Абзацом 2 частини 4 статті 31 Дисциплінарного статуту Національної  поліції  України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (в подальшому – Дисциплінарний статут»)  встановлено, що у разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Згідно із ч.ч. 1, 2  ст. 30 Дисциплінарного статуту, у разі відсутності поліцейського, якого притягнуто до дисциплінарної відповідальності, без поважних причин на службі копія наказу про застосування до нього дисциплінарного стягнення надсилається поштовим зв`язком (у разі можливості) на адресу місця проживання, зазначену в його особовій справі, або з використанням електронної комунікації за контактними даними, які наявні в розпорядженні його безпосереднього керівника. Поліцейський вважається таким, що ознайомлений з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, після спливу чотирьох календарних днів з дня його відправлення поштовим зв`язком або після спливу двох календарних днів - у разі відправлення з використанням електронної комунікації.
Відповідно до ч. 4 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Відповідно до  п. 9 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Доводи апелянта, що ним строк звернення  до суду пропущено з поважних підстав, оскільки  оскаржувані  накази № 141 о/с від 11.03.2022 р. надані лише 12.04.2023 р. та отримані  позивачем засобами поштового зв`язку 25.04.2023 р., суд апеляційної  інстанції  вважає  помилковими з наступних підстав.
Частинами 2, 3  статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто, не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що з позовом про оскарження  вищевказаних наказів відповідача від 11.03.2022 р., позивач звернувся вперше лише 23.05.2023 р. та вказаний позов ухвалою Харківського  окружного  адміністративного  суду від 26.05.2023  р. по справі № 520/11980/23 повернутий позивачу, а з цим адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 20.06.2023 р., проте, позивачем ні під час звернення до суду першої інстанції, ні під час звернення до суду апеляційної інстанції не надано  доказів, які б підтвердили  наявність істотних обставин, перешкод чи труднощів, що унеможливили своєчасне звернення ОСОБА_1  до суду з цим позовом  та вчинення ним активних дій щодо отримання оскаржуваних наказів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції критично  оцінює доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, та наголошує  на тому, що за умови виявлення  належної активності та небайдужості, існувала об`єктивна  можливість реалізувати  своє право на оскарження у встановлений законом строк. 
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 122, 123, 240   243,  308,  316,  322,  325,  326,  328,  329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -    

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2023 р. по справі № 520/15263/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили  з дати її прийняття та може бути оскаржена  протягом тридцяти днів з дня  складення повного судового рішення шляхом подачі  касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін