П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2023 року 
м. Рівне

Справа № 564/2221/22
Провадження № 22-ц/4815/738/23

Головуючий у Костопільському районному суді
Рівненської області: суддя Грипіч Л.А.
Рішення суду першої інстанції 
(вступна і резолютивна частини) проголошено 
о 15 год. 33 хв. 03 квітня 2023 року
у м. Костопіль Рівненської області
Повний текст рішення складено: 13 квітня 2023 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Петришин Андрій Миколайович;
відповідача – адвокат Стецюк Максим Юрійович;

за участі: представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 
в с т а н о в и в : 
У листопаді 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 10 листопада 2021 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого він позичив на користь відповідача 2 869 781 гривні, що за офіційним курсом Національного банку України склало 109 325 доларів США. На підтвердження укладення договору відповідачем було надано відповідну розписку. Позичальник зобов`язався повернути отримані кошти не пізніше 10 березня 2022 року, проте своїх зобов`язань не виконав, а позику позикодавцю не повернув. 
Тому просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 3 997 862 гривні, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день пред`явлення позову відповідає отриманим 109 325 доларів США, в рахунок повернення заборгованості за договором позики.
Рішенням Костопільського районного суду від 03 квітня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 997 862 гривні в рахунок погашення боргу за розпискою від 10 листопада 2021 року.
Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави 12 405 гривень судового збору.
У поданій апеляційній скарзі відповідач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просив його скасувати та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Обґрунтовуючи її, зазначалося про хибність висновків суду щодо наявності позикового зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем. При цьому вважає, що представлена ОСОБА_1 розписка не має юридичної сили на підтвердження факту укладення договору позики, оскільки він її власноручно не писав і не підписував.
Крім того, вказував, що спірної позики від ОСОБА_1 він не отримував.
Звертав увагу на те, що його представником у судовому засіданні заявлялося клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак судом цим знехтувано.
Щодо покликань позивача на неодноразові звернення з вимогами повернути спірні кошти, то заперечував проти цього і посилався на їх безпідставність.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи заявника зводяться до заперечення отримання ним позики, незгоди із розпискою, як з доказом отримання спірних грошових коштів, щодо обставин складання якої його представник просив у суді призначити судову почеркознавчу експертизу. 
Напередодні судового засідання у справі адвокат Артерчук Л.В. надала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що 17 липня 2023 року вона уклала з ОСОБА_2 договір про надання правової допомоги. З огляду на наведене мала намір ознайомитися з матеріалами справи з наданням їй достатнього часу для підготовки як представника відповідача до судового засідання.
Між тим, дане клопотання до задоволення не підлягає. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
При цьому апеляційний суд бере до уваги, що вперше розгляд справи було призначено на 14 червня 2023 року. Однак відповідач, бувши належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, подав заяву про відкладення судового засідання в зв`язку із хворобою, про що надав медичну довідку ТОВ "Районна поліклініка" (без дати і без вихідного номера). Зазначену заяву колегією суддів було задоволено, а розгляд справи відкладено.
Матеріали справи також містять доказ, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, про отримання 23 червня 2023 року ОСОБА_2 судової повістки, якою його повідомлено до те, що судове засідання відбудеться о 10 год. 15 хв. 18 липня 2023 року. 
Тобто апеляційний суд з`ясував факт належного повідомлення сторін про день, час та місце розгляду справи, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції ними подано не було, а причин, що об`єктивно заважали відповідачу скористатися правничою допомогою значно раніше, наведено не було.
Також колегія суддів звертає увагу на правовий висновок, що викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Тому апеляційним судом не було встановлено обставин неможливості розгляду справи за відсутності відповідача та його представника. Також убачається, що заявник реалізував своє право на викладення відповідних доводів та аргументів в апеляційній скарзі; апеляційне провадження у справі відкрито, а справу призначено до розгляду ще 24 травня 2023 року, що давало ОСОБА_2 , який двічі належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, право повноцінно реалізувати свої повноваження в суді апеляційної інстанції без зволікань та з огляду на визначені строки розгляду апеляційної скарги, а також межі розгляду справи апеляційним судом (ст.ст. 367, 371 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 10 листопада 2021 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 2 869 781 гривню, що еквівалентно 109 325 доларів США за курсом Національного банку України станом на день укладення договору позики. При цьому позичальник зобов`язався повернути отримані кошти позикодавцю не пізніше 10 березня 2022 року.
На підтвердження позикових зобов`язань відповідач представив розписку, де рукописним текстом викладено обставини передання коштів, умови надання та повернення позики.
Вважаючи, що відповідач порушив його суб`єктивне цивільне право на повернення позики на користь позикодавця, у листопаді 2022 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3 997 862 гривні, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на день пред`явлення вимог є еквівалентним 109 325 доларів США, в рахунок погашення боргу за позикою.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки позичальник, одержавши від ОСОБА_1 2 869 781 гривні, що за офіційним курсом Національного банку України складало 109 325 доларів США, не повернув позику у визначений сторонами час.
З огляду на факт порушення права позикодавця суд захистив його, задовольнивши позов і стягнувши із ОСОБА_2 на користь позивача 3 997 862 гривні, що за офіційним курсом Національного банку України станом на день пред`явлення позову становило 109 325 доларів США.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно зі ст.ст. 11, 509, 524, 526, 530, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
З правового висновку, висловленого Верховним Судом у постанові від 14 липня 2022 року у справі №204/4341/17 (провадження № 61-4389св21), вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Тому факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, отримавши позику 10 листопада 2021 року у ОСОБА_1 , позичальник не повернув її у термін до 10 березня 2022 року - як це було обумовлено відповідним договором. Своєю поведінкою ОСОБА_2 порушив суб`єктивне цивільне право позивача, яке підлягало судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника на користь позикодавця.
Приходячи до переконання про залишення рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів також бере до уваги таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки судове рішення оскаржувалося заявником лише в частині правової оцінки належності, допустимості та достовірності доказу, який подано позивачем на підтвердження спірних правовідносин між сторонами, - розписки від 10 листопада 2021 року, тому в іншій частині воно не переглядалося. Щодо підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги з огляду на порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, чи неправильне застосування норм матеріального права, то колегією суддів їх встановлено не було.
Як встановлено колегією суддів, ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду вдруге не з`явився, доказів про поважність причин своєї відсутності не надав. Разом з тим у суді першої інстанції брав участь представник відповідача – адвокат Стецюк М.Ю., якому було роз`яснено відповідні процесуальні права та обов`язки, однак своїм правом заявити про призначення судової почеркознавчої експертизи не скористався. Не заявлялося такого клопотання ОСОБА_2 чи його представником і при поданні апеляційної скарги.
Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1.) керує ходом судового процесу; 2.) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3.) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4.) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5.) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми права та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Тобто відповідач не забезпечив подання об`єктивних і переконливих доказів проти позову, чим не спростував заявлених доводів та вимог ОСОБА_1 .
Не можна погодитися як з необґрунтованими та голослівними і з аргументами заявника про безгрошовість позики.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Крім того, слід зауважити на вимозі заявника про скасування оскаржуваного рішення з направленням справи на новий розгляд судом першої інстанції. Так, глава 1 "Апеляційне провадження" Розділу V "Перегляд судових рішень" Цивільного процесуального кодексу України не передбачає таких повноважень суду апеляційної інстанції (ст. 374 ЦПК України). 
Решта посилань апеляційної скарги про хибність рішення суду попередньої інстанції на увагу не заслуговують і тому колегією суддів відхиляються.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 03 квітня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків
                                                                       
Повний текст постанови складено: 18.07.2023